Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

м. Київ

справа № 332/722/17-ц

провадження № 61-15750св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Запорізька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Кочеткова І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради, в якому просила встановити факт, що будинок літ. Б на АДРЕСА_1 , адреса якого зазначена за різними документами з розбіжностями, є одним і тим же будинком, який належить ОСОБА_3 , та є спадковим майном після її смерті, визнати право власності за нею на цей будинок в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її мати ОСОБА_3 на земельній ділянці АДРЕСА_1 замість непридатного для проживання будинку, який належав їй на праві приватної власності, побудувала новий літ. Б-І.

Рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів Запорізької області від 19 січня 1989 року № 28/2 «Про визнання права власності на житловий будинок літ. Б-1 у АДРЕСА_1» за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок літ. Б-1 на АДРЕСА_1 з виділом у самостійний.

Проте у зв`язку з помилкою в адресі житлового будинку, зокрема у рішенні міської ради зазначено « АДРЕСА_1» замість відповідно до матеріалів інвентарної справи «АДРЕСА_1», її мати своєчасно не зареєструвала вказане рішення в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації.

29 липня 1999 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким заповіла їй (позивачу) житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м на АДРЕСА_1 .

У встановлений законом термін вона звернулася до нотаріальної контори, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з тим, що за життя її мати не зареєструвала належним чином право власності на побудований будинок.

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 27 липня 2011 року встановлено, що вона ( ОСОБА_1 ) користується будинком літ. Б на АДРЕСА_1.

У зв`язку із розбіжностями поштової адреси у рішенні виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів Запорізької області від 19 січня 1989 року № 28/2, де зазначена вулиця Учительська, 101-Г, та у матеріалах технічної інвентарної справи, в якій адреса вказана АДРЕСА_2 в, вона звернулася з заявою до Запорізької міської ради по Заводському району про присвоєння поштової адреси житловому будинку відповідно до матеріалів технічної інвентарної справи згідно з даними товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації».

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 03 січня 2017 року житловому будинку літ. Б присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 в.

Зважаючи на те, що в певних документах на підтвердження права власності, володіння та користування спадковим майном, яке належало її матері, помилково вказані різні літери будинку - « Б »; «Б-1», поштова адреса АДРЕСА_2 замість АДРЕСА_2 , а в деяких взагалі відсутня літера і позначено лише номер будинку: АДРЕСА_2 , просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 07 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що будинок літ. Б-1, розташований на АДРЕСА_1 , вказаний в акті техніка Запорізького міського бюро технічної інвентаризації ОСОБА_4 від 13 березня 1973 року; будинок літ. Б-1 на вулиці АДРЕСА_1 , вказаний в рішенні виконкому Заводської районної ради народних депутатів від 19 січня 1989 року №28/2; будинок АДРЕСА_1 , вказаний у заповіті від 29 липня 1997 року від імені ОСОБА_3 ; будинок літ. Б на АДРЕСА_2 , вказаний в рішенні Заводського районного суду міста Запоріжжя від 27 липня 2011 року; будинок літ. Б на АДРЕСА_1, вказаний в розпорядженні голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 03 січня 2017 року за № 1р є одним і тим же будинком - літ. Б на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно у вигляді будинку літ. Б у домоволодінні АДРЕСА_1 , разом із господарськими спорудами, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановивши, що у документах на підтвердження права власності, володіння та користування спадковим майном, яке належало матері позивача, наявні розбіжності, суд задовольнив позов.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 07 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд виходив із того, що Запорізька міська рада не порушувала права та інтереси ОСОБА_1 , а тому є неналежним відповідачем за заявленим позовом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування та витребувано справу з Заводського районного суду міста Запоріжжя.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Апеляційний суд установив, що матері ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на праві власності належав будинок літ. А-1, який вона зруйнувала та замість нього самовільно збудувала житловий будинок літ. Б-1 на АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів Запорізької області від 19 січня 1989 року № 28/2 «Про визнання права власності на житловий будинок літ. Б-1 у місті АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок літ. Б-1 на АДРЕСА_1 з виділом у самостійний.

Відповідно до цього рішення виконкому новозбудованому будинку присвоєно окрему адресу на АДРЕСА_2 , за якою згідно з пунктом 2 одночасно закріплено земельну ділянку площею 600 кв. м.

Пунктами 3, 4 цього рішення виконкому Запорізької міської ради було рекомендовано видати на ім`я ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. Б-1 на АДРЕСА_1 , а Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації - провести реєстрацію документів.

Також установлено, що ОСОБА_3 за життя право власності не зареєструвала та не отримала свідоцтво про право власності на новостворене домоволодіння, хоча проживала в ньому та здійснювала правомочності власника до своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Згідно з заповітом, посвідченим 29 липня 1997 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким О. Д., житловий будинок АДРЕСА_1 після своєї смерті ОСОБА_3 заповіла своїй доньці ОСОБА_1 , яка 14 липня 2000 року звернулася з заявою про прийняття спадщини до Першої Запорізької державної нотаріальної контори.

Також на час відкриття спадщини у будинку АДРЕСА_1 був зареєстрований і проживав чоловік померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , який мав право на обов`язкову частку у спадщині після її смерті. Заяви про прийняття спадщини чи про відмову від неї до нотаріальної контори не подавав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер.

З заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до Першої Запорізької державної нотаріальної контори звернулась його донька ОСОБА_6 У заяві зазначила, що після смерті її батька залишилось спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 27 липня 2011 року встановлено факт користування ОСОБА_1 житловим будинком літ. Б на АДРЕСА_1 .

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 03 січня 2017 року № 1р житловому будинку літ. Б з огляду на його розташування на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , присвоєно саме цю поштову адресу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що наявні у вищезгаданих документах розбіжності щодо адреси нерухомого майна унеможливлюють отримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_3

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_6 посилалась на те, що суд першої інстанції розглянув позов ОСОБА_1 щодо спірного майна, заявлений нею до територіальної громади Запорізької міської ради. При цьому, не залучив її до участі у справі, хоча вона належним чином прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , якому частина цього майна належала, та є спадкоємцем першої черги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на зазначені норми закону, встановивши, що територіальна громада в особі Запорізької міської ради не порушувала права та інтереси позивача, не є належним відповідачем, оскільки не є особою яка не визнає, порушує чи оспорює її право власності на спірний будинок, а ОСОБА_6 , яка претендує на його частку спірного майна, до участі у справі не залучена, апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, зазначив, що суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду позбавлений процесуальної можливості здійснювати заміну неналежного відповідача належним відповідачем.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Визнавши неповажними зазначені ОСОБА_1 причини для відкладення розгляду справи, апеляційний суд розглянув спір за відсутності позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України, тому колегія суддів відхиляє доводи скарги з цього приводу.

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до оцінки доказів, зокрема, постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Згідно з положеннями статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін постанови апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат