Провадження № 2/752/2979/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.06.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Власенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

у листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішенням виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих м. Києва 01 лютого 1965 року №161 її батькові ОСОБА_2 , надано дозвіл на побудову гаражу в садибі по АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 за власні кошти у 1965-1969 рр. за адресою АДРЕСА_8 побудував гараж № 2, яким користувався разом із членами сім`ї. Позивач вказує, що гараж будувався у часи, коли законодавство не передбачало оформлення права, тому її батько не мав змоги зареєструвати право власності на збудований гараж. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер та з метою оформлення спадщини вона звернулась до нотаріуса. Однак отримала відмову вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 47)

16 березня 2018 року відповідач Київська міська рада подав до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 59) Просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необгрунтованість вимог позивача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2018 року, відмовлено в задоволенні даного позову ОСОБА_1 (а.с. 70, 107)

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року скасовані рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року та постанова Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2018 року, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 142)

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов, зазначивши, що підставою виникнення права власності на нерухоме майно був сам факт будівництва з додержанням вимог законодавства. Правові підстави не пов"язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. До 05 серпня 1992 р. закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об"єктів будівництва вперше встановлений постановою КМ України вдід 05 серпня 1992 р. № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів державного замовлення". Таким чином, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 р., не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Відповідач КМР в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом.

Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . (а.с. 19)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.12.1990 р. (а.с. 16)

ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею померлого батька.

За життя її батько збудував гараж в садибі по АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8.

На підтвердження своїх доводів позивач посилається на письмові докази.

Вбачається, що рішенням виконавчого комітету Московської районної Ради народних депутатів трудящих м. Києва від 01 лютого 1965 року № 161 ОСОБА_2 дозволено побудувати гараж для мотоколяски в садибі по АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8 (а.с. 4).

04 березня 1965 року спеціальною інспекцією по благоустрою м. Києва Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих ОСОБА_2 надано дозвіл № 31 на будівництво гаража для мотоколяски (а.с. 6).

Відповідно до листа голови Московської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 28 квітня 1965 року № 56/с-1 директора фабрики імені Боженко - Кучерука В .І., просили побудувати інваліду Великої вітчизняної війни ІІ групи ОСОБА_2 гараж за рахунок коштів фабрики (а.с. 7).

Згідно з довідкою комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 10 березня 2017 року № 620, ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , з 19 листопада 1957 року до 02 березня 1988 рік (а.с. 5).

Після смерті батька ОСОБА_1 вступила в управління та володіння спадковим майном, зокрема гаражем, використовувала його для власних потреб та займалась його утриманням.

Постановою від 28 лютого 2017 року державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І. В. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж по АДРЕСА_7 у м. Києві у м. Києві в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 17).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 первинному розгляді справи суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя не набув право власності на спірний гараж, оскільки надання дозволу на будівництво гаража та отримання на це відповідного дозволу не можуть свідчити про набуття ним права власності на гараж після його побудови. Крім того, позивачем не було надано доказів того, що її батько ОСОБА_2 після побудови гаража та до моменту смерті здійснював дії, направлені на введення гаража до експлуатації чи оформлення будь-яким чином права власності на нього. При цьому, судами при вирішенні питань про спадкування майном померлого та виникнення у спадкодавця права власності на спадкове майно помилково були застосовані норми ЦК України, що і стало підставою для скасування прийнятих рішень в касаційній інстанції.

Верховний Суд України у постанові від 31.10.2018 р. при розгляді касаційної скарги позивача у цій справі зазначив, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема ЦК Української РСР 1963 року, Закону СРСР "Про власність в СРСР".

Верховний суд України у постанові від 31.10.2018 р. по даній справі вказав, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, а не на час смерті спадкодавця, оскільки на цей час застосовується законодавство, що стосується лише питання спадкування.

Питання набуття права власності на той час регулювалося наступними правовими актами, зокрема ЦК УРСР 1963 року, Законом СРСР "Про власність в СРСР", Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема визначали умви та правові наслідки будівництва, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, можуть бути майстерня, інше мале підприємство у сфері побутового обслуговування, торгівлі, громадського харчування та інших галузях господарської діяльності, жилі будинки і господарські будівлі, машини, устаткування, транспортні засоби, сировина, матеріали та інше майно, потрібне для самостійного ведення господарства.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п"яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року передбачала можливість реєстрації будинків з обслуговуваннями їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яку провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих, але наявність вказаної реєстрації не була визначена ЦК УРСР 1963 року, Законом СРСР «Про власність в СРСР » як підстава для виникнення права власності.

Таким чином, за змістом вказаних нормативних актів підставою виникнення у громадянина права власності на нерухоме майно був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов"язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його його реєстрації. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України, ухваливши на засіданні судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року постанову у справі № 6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування.

До 05 серпня 1992 року Закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

Враховуюче зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Вказаний гараж був збудований ОСОБА_2 у 1965-1969 р.р. Підставою для побудови вказаного гаража було рішення № 161 виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих м. Києва 01 лютого 1965 року «Про надання дозволу на побудову гаражу в садибі по АДРЕСА_7 , інваліду Вітчизняної війни І групи гр. ОСОБА_2 ».

Рішенням № 161 виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих м. Києва 01 лютого 1965 року, ОСОБА_2 , з урахуванням позитивних дозволів міської ради трудящих від 10.12.1964 року № 1155, управління у справах будівництва та архітектури від 13.01.1965 року № 64, пожежної частини від 07.09.1964 року № 8/352, санепідстанції району від 16.09.1964 року № 1761 було дозволено збудувати гараж для мотоколяски в садибі по АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8 по місцю існуючих гаражів.

ОСОБА_2 отримав дозвіл Спеціальної інспекції з благоустрою м. Києва № 31 від 04.03.1965 року та погодив місце розташування гаражу та розміри гаражу з управлінням будинками АДРЕСА_9, згідно з яким гараж мав розміщуватися в 28 метрах від будинку АДРЕСА_8 та мати розміри 4,5 м на 3 м. Вказане місце розташування та розміри гаражу підтверджуються технічним паспортом, виготовленим на замовлення позивача 03.10.2017 року.

За клопотанням Голови Московської районної ради депутатів трудящих № 56/с-1 від 28.04.1965 року Директора фабрики м. Боженка надавала ОСОБА_2 допомогу у будівництві гаражу. Як свідчать, надані позивачем товарно-транспортні накладні фабрика надавала допомогу у будівництві гаражу, але за кошти ОСОБА_2 , внесення яких підтверджує квитанція до прибуткового ордера № 1400 від 22.11.1967 та квитанція до прибуткового ордера № 368 від 04.04.1969 року. Вказане свідчить, що ОСОБА_2 за власні кошти, з отриманням всіх необхідних погоджень, збудував гараж який став його власністю по завершенню будівництва в 1969 році. При цьому, допомога фабрики у будівництві гаражу не може бути підставою для сумнівів щодо на набуття ОСОБА_2 власності на вказаний гараж, оскільки відповідно до Постанови № 13 від 31.07.1962 року Пленуму Верхового суду СРСР «Про судову практику у справах про право особистої власності на будівлі» участь сторонніх для забудовника осіб у будівництві не може бути підставою для набуття ними права власності на будівлі.

Таким чином, будівництво гаражу було погоджено з виконавчим комітетом міської ради, а тогочасне законодавство визначало підставою виникнення у громадянина права власності на нерухоме майно сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства, діючі в той час акти не пов`язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації, не встановлювали для громадян процедури здачі об`єкту в експлуатацію та не містили обов`язку у її проходженні, а отже спадкодавець ОСОБА_2 правомірно набув на нього право власності, в порядку встановленому, діючим на момент закінчення будівництва, законодавством. Збудований гараж який став його власністю по завершенню будівництва в 1969 році.

Суд вважає, що спірний гараж, на який спадкодавець набув права власності за життя, увійшов до складу спадщини після смерті ОСОБА_2 на дату його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Станом на дату відкриття спадщини після померлого чинним був Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, а отже, до спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 підлягають застосуванню відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Вказане підтверджується постановою пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування та листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до яких при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, де допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визначається, що спадкоємець прийняв спадщину: Якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначенні в цій статті дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_2 з 29.11.1990 року і по тперішній час користується вказаним гаражем, а отже на дату відкриття спадщини після померлого батька протягом вказаного 6 місячного строку фактично вступила в управління та володіння гаражем, а отже прийняла спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року прийнята спадщина визначається належно спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР 1963 року є правом, а не обов`язком спадкоємця. Строк отримання свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 561 ЦК УРСР 1963 року не обмежений у часі, зокрема, вказаною статтею встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

Неотримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, відсутність державної реєстрації права власності на спадкове майно не позбавляє спадкоємців права володіння та користування успадкованим майном, вони лише не могли розпорядитися ним без проведення такої реєстрації.

Відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створена та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

З метою оформлення спадщини позивач звернулась до нотаріуса, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, про що свідчить постанова від 28.02.2017 року у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на майно.

Таким чином, єдиною перешкодою для оформлення права власності в позасудовому порядку шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину є відсутність правовстановлюючого документа, що підтверджує право спадкодавця на право власності на спірне спадкове майно, пр. що свідчить постанова від 28.02.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяжень, що виникли до 01 січня 2013 року, визначаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визначення державою такого права, а не підставою його виникнення.

Оскільки спірний гараж, який побудований у 1969 році, є предметом спадкування, а отже з огляду на відсутність правовстановлюючого документа, що підтверджує право спадкодавця на право власності на спірне спадкове майно, ОСОБА_1 , як спадкоємиця померлого, яка фактично вступила в управління та володіння гаражем, а отже прийняла спадщину, може заявляти вимоги щодо визнання за нею права власності на гараж, який належить їх з часу відкриття спадщини в грудні 1990 року.

У додаткових поясненнях позивач посилається на висновок науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення і застосування окремих норм та положень права колишньої української РСР, від 03.06.2019 № 126/104-е, в якому викладені узагальнюючі висновки по суті винесеного на вирішення науково-правової експертизи питання. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню.

З урахуванням задоволення позову, та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати.

Керуючись статтями 317, 319, 321, 356, 368, 386, 391 та 405 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280 - 282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на капітальний гараж № 2, розташований за адресою: АДРЕСА_8.

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 728 грн. 46 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: