Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 592/8541/16-ц

провадження № 61-22014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - Сумська міська рада,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Сумської міської ради на рішення Ковпаківського міського суду міста Суми від 07 листопада 2016 року у складі судді Бичкова І. Г. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко В. Б., Кононенко О. Ю., Семеній Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Сумської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності по ј частині земельної ділянки на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, за кожною.

Вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_9 була власником Ѕ частини зазначеної земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_10, виданого Другою Сумською державною нотаріальною конторою 22 серпня 2008 року.

Ураховуючи те, що за життя їхня мати не отримала державного акту на право власності на цю частину земельної ділянки, що стало підставою для відмови нотаріуса у видачі їм відповідних свідоцтв про право власності на землю в порядку спадкування за заповітом, позивачі просили позов задовольнити.

Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 07 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2017 року, позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по ј частині за кожною земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди зробили висновки про необхідність визнання за позивачами права власності на частину земельної ділянки у порядку спадкування за заповітом після смерті матері, яка за життя не отримала державного акту про право власності на частину земельної ділянки.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Сумської міської ради, у якій її представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заявник вказує, що міська рада не є належним відповідачем у цій справі в зв'язку з тим, що, крім позивачів, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_9 є також ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які є співвласниками іншої Ѕ частини спірної земельної ділянки.

Суди не звернули увагу на те, що фактично нотаріус не відмовляв позивачам у видачі свідоцтв на право власності на частину земельної ділянки, що є обов'язковою передумовою для подання даного позову.

Зазначає, що висновки судів про задоволення позову є безпідставними, оскільки недоведеною залишилася обставина набуття спадкодавцем (матір'ю позивачів) за життя права власності на спірне майно. Свідоцтво про право на спадщину від 22 серпня 2008 року, видане на ім'я ОСОБА_9 після смерті її чоловіка ОСОБА_10, на яке посилалися позивачі, на переконання заявника, не є належним і допустимим доказом у цій справі.

Не погоджуючись із доводами касаційної скарги, ОСОБА_3 подала заперечення, у якому вказує, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не є спадкоємцями ОСОБА_9 Вони прийняли спадщину у вигляді Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_11 Іншим співвласником цього домоволодіння був її батько ОСОБА_10, після смерті якого спадщину прийняла її мати. Тому вони (треті особи) не мають права на спадкування майна після смерті ОСОБА_9

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що в матеріалах справи наявна копія постанови нотаріуса про відмову їй і ОСОБА_4 у видачі свідоцтв на право власності на частину земельної ділянки, належну їхній матері за життя, у зв'язку з відсутністю державного акту про право власності на землю, виданого на ім'я останньої.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року справу № 592/8541/16-ц призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права

Суди встановили, що відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на право особистої власності від 28 січня 1961 року виконавчий комітет Сумської міської ради передав ОСОБА_10 (батько позивачів) у безстрокове користування земельну ділянку загальною площею 600 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1.

Рішенням Сумської міської ради від 10 квітня 1996 року ОСОБА_10 передана у власність вищезазначена земельна ділянка (уточнена площа 0,0654 га).

На вказаній земельній ділянці був побудований житловий будинок, одним із співвласників якого був ОСОБА_10 (1/2 частина).

Відповідно до списків співвласників земельної ділянки, приєднаних до державних актів на право власності на земельну ділянку від 05 серпня 2004 року, виданих на ім'я третіх осіб у даній справі, співвласниками спірної земельної ділянки на той момент були: ОСОБА_5 (1/8 частина), ОСОБА_6 (1/8 частина), ОСОБА_8 (1/8 частина), ОСОБА_7 (1/8 частина) та ОСОБА_10 (4/8 частини).

22 серпня 2008 року державний нотаріус Другої Сумської держаної нотаріальної контори Скоробагатько Н. Б. видав ОСОБА_9 - матері позивачів свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, розташованого на приватизованій земельній ділянці (державний акт на яку померлий за життя не отримував).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла. За життя 16 липня 2009 року вона склала заповіт на користь дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4

На час відкриття спадщини позивачі постійно проживали разом із матір'ю.

02 червня 2010 року приватний нотаріус Лермонтова Н. М. видала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9 по Ѕ частині спадкового майна кожній, що складається з Ѕ частини будинку, житловою площею 88,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на приватизованій земельній ділянці (державний акт на яку ОСОБА_9 за життя не отримала), що належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2008 року.

Листом цього ж приватного нотаріуса від 06 вересня 2016 року повідомлено позивачів про те, що видача свідоцтв про право на спадщину на земельні ділянки, набутих у власність до 05 вересня 2009 року, проводиться на підставі відповідного державного акту.

У подальшому, 22 грудня 2016 року, вказаний нотаріус виніс постанову про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_15 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на частину земельної ділянки, що знаходиться за вищезазначеною адресою.

Вказані обставини стали підставою для подання цього позову.

Під час розгляду даної справи треті особи - співвласники спірної земельної ділянки проти задоволення позову не заперечували, що підтверджено їхніми відповідними заявами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки за життя мати позивачів не отримала державного акту на право власності на спірну частину земельної ділянки, позивачі позбавлені в інший спосіб, аніж у судовому порядку, оформити свої спадкові права на неї.

Колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною п'ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Установивши, що за життя спадкодавець ОСОБА_9 не отримала державний акт про право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки, яку вона успадкувала після смерті її чоловіка ОСОБА_10 (власника на підставі рішення Сумської міської ради від 10 квітня 1996 року у порядку приватизації), суди зробили обґрунтовані висновки про необхідність визнання в судовому порядку за позивачами права власності по ј частині цієї земельної ділянки за кожною у порядку спадкування за заповітом.

При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

У зв'язку з наведеним колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що Сумська міська рада є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки судами достовірно встановлено, що інших спадкоємців, крім ОСОБА_3 і ОСОБА_4, після смерті ОСОБА_9 немає.

Щодо посилань міської ради на те, що позивачі надали неналежні докази про факт успадкування ОСОБА_9 частини спірної земельної ділянки після смерті ОСОБА_10, то такі аргументи були предметом детального дослідження суду апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 07 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 07 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат