Ухвала

17 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 734/1363/18

провадження № 61-16900ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 02 серпня 2016 року між ним та адвокатом і ФОП ОСОБА_1 було підписано договір про надання правової допомоги. Відповідно до п. 1.1 договору, замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконувати правову роботу, а саме: представлення інтересів замовника в кримінальній справі № 0003982 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України (на досудовому слідстві, в суді, апеляційному та касаційному судах), виконавчій службі, ПАТ «Альфа- Банк» відносно відчуження автомобіля марки Hyundai Tucson, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та погашення кредиту по вищевказаному автомобілю в ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до пункту 1.3 договору, замовник зобов`язується прийняти і оплачувати виконану роботу відповідно до умов даного договору. Вказував, що

02 серпня 2016 року сторонами укладено додаток до договору про надання правової допомоги, яким визначено наступний порядок розрахунків: оплата по договору становить в еквіваленті 3 000 доларів США та на момент укладення договору замовник сплачує суму в еквіваленті 300 доларів США. Протягом серпня-вересня 2016 року позивач сплатив відповідачеві грошові кошти, в якості попередньої оплати, за договором в розмірі 50 400, 00 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера від 02 серпня 2016 року та

09 вересня 2016 року.У свою чергу відповідач, до теперішнього часу, не вчинив жодних дій, направлених на виконання доручення клієнта, тобто не виконав взятих на себе зобов`язань, не надав правової допомоги.Позивач неодноразово в усній формі звертався до відповідача особисто в офіс і по телефону про необхідність вирішення його питань, але відповідач посилався на свою зайнятість як адвоката в інших процесах і кожного разу обіцяв що ось-ось почне надавати правову допомогу позивачу і вирішувати його правові питання. Приймаючи до уваги вищевказані обставини позивач дійшов висновку, що відповідач не має зовсім наміру надавати йому правової допомоги, умисно затягує підготовку необхідних документів та звернень, безпідставно заволодів належними йому коштами.

У лютому 2018 позивач надіслав відповідачу повідомлення про розірвання договору про надання правової допомоги та вимогу про повернення коштів, яким повідомив відповідача про прийняте рішення розірвати вищевказаний договір в односторонньому порядку, починаючи з 24 лютого 2018 року, та просив невідкладно повернути сплачені грошові кошти як попередню оплату за договором в розмірі 50 400, 00 грн, 3 % річних та інфляційне збільшення заборгованості.

Заочним рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від

22 червня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : 50 400,00 грн -заборгованості, згідно з договором про надання правничої допомоги від 02 серпня 2016 року; 224, 00 грн - 3 % річних та 554, 00 грн - інфляційного збільшення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704, 80 грн в дохід держави.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2018 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 704, 80 грн на користь держави. В іншій частині заочне рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2018 року залишено без змін.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Ціна позову у цій справі становить 51 178, 00 грн, отже станом на 01 січня

2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

При цьому касаційна скарга не містить мотивів про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом також враховано, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі Azyukovska v. Ukraine (Азюковська проти України) від 09 жовтня 2018 року.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від

25 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк