ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 635/1530/17

Провадження № 22-ц/818/3682/19

10 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бровченка І.О.

суддів: Колтунової А.І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківській області Попляк Володимир Володимирович, ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року складі судді Якуша Н.В.,

в с т а н о в и в:

30 травня 2019 року до суду надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , в якому виконавець просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де перебуває майно боржника ОСОБА_1 .

Подання приватного виконавця мотивоване тим, що на його виконанні перебуває виконавче провадження № 55454142 з примусового виконання виконавчого листа № 635/1530/17, виданого на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 32500 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 03 березня 2017 року складає 880425 грн. Вказує, що в добровільному порядку боржником рішення суду не виконується. Зазначає про те, що в ході проведення аналізу майнового стану боржника встановлено, що йому на праві власності належить повітряне судно. Наголошує, що згідно заяви представника стягувана - боржник постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою знаходиться й майно боржника, в тому числі самозбудований легкомоторний літак аматорської конструкції.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. про примусове проникнення до житла боржника відмовлено.

В апеляційній скарзі приватний виконавець просить суду першої інстанції скасувати та задовольнити його подання, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в ході здійснення виконавчих дій приватним виконавцем було встановлено, що боржнику ОСОБА_1 на праві приватної власності належить повітряне судно ВС-5А, зав. № 01, вказаний факт підтверджується постановою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року, судовим рішенням встановлено, що 26 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу самозбудованого легкомоторного літака аматорської конструкції «ВИС-5м» в усній формі, з висновком суду не погоджується та вказує, що суд помилково вважає роздруковану з ЄДРСРУ копію рішення неналежним доказом підтвердження права власності боржника на повітряне судно. Зазначає, що суд з власної ініціативи та з метою недопущення порушення прав учасників справи має право встановити достовірність відомостей викладених у долученій до подання копії постанови Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по справі № 635/1530/17 шляхом перевірки викладених фактів у реєстрі судових рішень. Не погоджується та вважає, що суперечить законодавству висновок суду про відмову в задоволенні подання з тих підстав, що матеріали виконавчого провадження, надані до суду, взагалі не містять доказів того, що боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підтвердження того, що вказане майно є його житлом або належить йому на праві приватної власності, в якому приватний виконавець мав намір провести виконавчі дії. Вважає, що в матеріалах справи наявні достатні докази підтверджуючи, що літак який на підставі договору купівлі-продажу належить боржнику

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. про примусове проникнення до житла боржника.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. про примусове проникнення до житла боржника.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

19 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 - адвокатом Волторніст С.І. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року залишити без змін.

Вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та такою, що постановлена судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що доводи апелянта є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про передчасність та необґрунтованість подання приватного виконавця про примусове проникнення до житла. Приватний виконавець, звертаючись до суду з відповідним поданням повинен був належним чином обґрунтувати його та надати суду докази на підтвердження доводів свого подання. Доводи приватного виконавця не підтверджуються належними та допустимими доказами. Крім того, в апеляційній скарзі приватний виконавець ототожнює повітряне судно «ВС-5А» із самозбудовним літаком аматорської конструкції «ВИС-5м», що не є вірним, відомості, викладені в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року не підтверджують право власності ОСОБА_1 на повітряне судно «ВС-5А». Не доведено, що ОСОБА_1 проживає або користується домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 . Недоторканість житла є одним з конституційних прав громадян.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи відповідно до статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні подання приватного виконавця про примусове проникнення до житла боржникасуд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем не надано доказів на підтвердження того, що боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підтвердження того, що вказане майно є його житлом, або належить йому на праві приватної власності. Посилання приватного виконавця з приводу того, що за боржником на праві приватної власності зареєстровано повітряне судно, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду подання. Надана приватним виконавцем на підтвердження цього акту копія постанови Верховного суду, яка роздрукована з ЄДРСРУ та у якій відсутні прізвища сторін не є підтвердженням права власності боржника на повітряне судно. Також суд керувався необхідністю дотримання вимог чинного законодавства України з метою не порушення прав інших осіб, які є можливими власниками житла, входження до якого просить виконавець, та не допущення процесуальних вимог щодо проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. знаходиться на виконанні виконавчий лист № 635/1530/17, виданий 21 грудня 2017 р. Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 32500 дол США, що відповідно до курсу НБУ станом на 03 березня 2017 року складає 880425 грн, на підтвердження чого надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 грудня 2017 року, ВП № 55454142.

З копії акта приватного виконавця від 18 жовтня 2018 року, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що потрапити на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не вдається можливим у зв`язку з тим, що боржник ігнорує вимоги виконавця та не надає доступ до майна.

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цьогоЗаконупідлягають примусовому виконанню.

При цьому, згідно з ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

В свою чергу, відповідно до конституційних положень права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Так, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України(ч.1ст. 64 Конституції України). Кожному гарантується недоторканість житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч. ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України). Гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначене в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року), стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканим.

Приватний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право проводити огляд приміщень, у разі необхідності примусово відкривати їх у встановленому порядку. Проте, примусове входження до житла не є першочерговим заходом примусового виконання рішення суду.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, згідно положень цивільного законодавства та принципів цивільного судочинства обставини, на які посилається приватний виконавець, як на підстави подання про примусове проникнення до житла, повинні бути доведеними належними, допустимими та достатніми доказами.

Приватним виконавцем не надано доказів на підтвердження того, що боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підтвердження того, що вказане приміщення належить йому на праві приватної власності.

Також з аналізу вищенаведених норм Закону вбачається, що у поданні про примусове проникнення до житла особи повинні бути зазначені достовірні дані про наявність майна, на яке вказує приватний виконавець, у приміщенні, до якого потрібно здійснити примусове проникнення.

Посилання приватного виконавця з приводу того, що за боржником на праві приватної власності зареєстровано повітряне судно, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду подання.

Надана приватним виконавцем на підтвердження цього акту копія постанови Верховного суду, яка роздрукована з ЄДРСРУ, не є належним доказом підтвердження підтвердженням права власності особи на повітряне судно в розумінні вимог статей 76-80 ЦПК України.

Крім того, згідно відповіді Департаменту льотної придатності Державної авіаційної служби України за № 12.1.16-13960-18 від 13 листопада 2018 року зазначено про те, що у Державному реєстрі цивільних повітряних суден України за ОСОБА_1 повітряні судна не зареєстровані.

Також у вищезазначеній відповіді вказано, що від ОСОБА_1 надійшла заявка на реєстрацію повітряного судна. З метою встановлення можливості та умов експлуатації повітряного судна «ВС-5А» , зав. № 01 було проведено інспекторський огляд 04 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, в наданій до суду копії заявки ОСОБА_1 на реєстрацію повітряного судна «ВС-5А» останнім зазначено, що місцем його проживання є квартира АДРЕСА_2 . Місцем огляду повітряного судна вказано: АДРЕСА_1 .

Доказів приватного виконавця на підтвердження належності чи користування боржником приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , того, що боржник постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , суду не надано.

Таким чином, подання приватного виконавця є необґрунтованим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, викладених в поданні, на які посилається приватний виконавець як на підстави подання про примусове проникнення до житла, а саме, що боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що вказане майно є його житлом або належить йому на праві приватної власності, в якому приватний виконавець мав намір провести виконавчі дії, а також що у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться майно, на яке вказує приватний виконавець.

При наданні необхідних доказів на підтвердження доводів подання приватний виконавець не позбавлений можливості повторно звернутись до суду з обґрунтованим поданням про примусове проникнення до житла боржника.

Доводи приватного виконавця про те, право власності ОСОБА_1 на повітряне судно «ВС-5А» підтверджується обставинами, викладеними в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року, суд не приймає, оскільки, як зазначив сам апелянт, судом було встановлено, що 26 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу самозбудованого легкомоторного літака аматорської конструкції «ВИС-5м», а не факт належності ОСОБА_1 права власності на повітряне судно «ВС-5А».

В апеляційній скарзі приватний виконавець помилково ототожнює повітряне судно «ВС-5А» із самозбудовним літаком аматорської конструкції «ВИС-5м», що не є вірним, відомості викладені в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року не підтверджують право власності ОСОБА_1 на повітряне судно « ВС -5А».

Згідно акту приватного виконавця від 21 березня 2019 року, згідно якого при виїзді приватного виконавця за адресою АДРЕСА_2 , двері квартири ніхто не відчинив. Також було встановлено, що у зазначеній квартири зі слів сусідки з квартири № 34 боржник ОСОБА_1 не проживає. Сусідка зазначила, що в квартирі № 35 проживає інша особа.

Крім того, акт приватного виконавця було складено без участі понятих та в ньому відсутні відмітки про наявність/відсутність під час його складання: стягувача, боржника, понятих.

Матеріали виконавчого провадження, надані до суду, взагалі не містять доказів того, що вимога виконавця про надання доступу до приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , була направлена боржнику, не містять належних даних щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , таке проведення виконавчих дій може призвести до порушення прав третіх осіб, яким на праві власності це приміщення належить.

Згідно вимог законодавства приватний виконавець зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні подання про примусове проникнення до житла боржника законним та обгрунтованим.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Судовим розглядом підстав для скасування ухвали суду не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції постановлена ухвала з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

22 липня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Волторніст С.І. подав до суду клопотання про розподіл судових витрат, просив стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. судові витрати на користь ОСОБА_1 в розмірі 750 грн.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

За змістом положень статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Відповідно частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17).

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. п. в п.4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до п. 2 додаткової угоди від 10 липня 2019 року до договору за супроводження в Харківському апеляційному суді інтересів клієнта у апеляційному провадженні щодо розгляду апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року гонорар адвоката складає 750 грн.

16 липня 2019 року сторонами договору підписано акт наданих послуг № 2 до договору про правову допомогу № 10/07/19-1 від 10 липня 2019 року, з детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом.

Відповідно до умов п. 6.5, п. 6.6. договору про правову допомогу № 10/07/19-1 від 10 липня 2019 року клієнт повинен оплатити гонорар протягом 5 днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг.

16 липня 2019 року ОСОБА_1 оплатив адвокату гонорар у розмірі 750 грн, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 7 від 16 липня 2019 року та квитанцією.

Отже, ОСОБА_1 поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 750 грн, які є документально підтвердженими. (а.с. 139-145, том 6).

Враховуючи вищевикладене, надання правничої допомоги підтверджено належними та достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, та їх вартості, тому суд вважає, що з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 750 грн у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 750 грн у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді: І.В. Бурлака

А.І. Колтунова