Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 667/9875/15-ц

провадження № 61-33624св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки від 22 серпня 2007 року

№ 02-23-Ф070661П/Ф070660П-1401.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на таке. 22 серпня 2007 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - ВАТ «Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладений договір іпотеки, за яким він передав банку в іпотеку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Договір укладений з порушенням вимог частини шостої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», тому, на думку позивача, зазначений договір є недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України, оскільки відповідачами під час укладення оспорюваної угоди порушено вимоги законодавства щодо погодження в установленому законом порядку з органом опіки та піклування передачі в іпотеку домоволодіння, право користування яким він мав, як неповнолітній син відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір № 02-23-Ф070661П/Ф070660П-1401, укладений 22 серпня 2007 року між ВАТ «Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В. Г., реєстровий № 9258. У задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про накладення арешту на майно, яке є предметом застави відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що передача нерухомості в іпотеку відбулась всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» без попередньої згоди органу опіки та піклування, оспорюваний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітної дитини. Відсутність реєстрації дитини в житловому будинку, що переданий в іпотеку, не є підставою для відмови в позові.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 11 липня 2017 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 квітня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що у ОСОБА_1 відсутнє право власності на спірний будинок. Він лише набув право користування житлом, як член сім`ї власника. Позивач зберігає це право протягом часу перебування житлового будинку в іпотеці, отже укладення оскаржуваного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права позивача на користування цим житлом. Крім того, на момент звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 досяг повноліття і його право користування будинком, гарантоване законом неповнолітній особі, не може бути порушене.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 11 липня 2017 року, рішення Херсонського міського суду від 07 квітня 2017 року залишити в силі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що банк пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції безпідставно його поновив та відкрив апеляційне провадження, чим порушив пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того зазначав, що договір іпотеки укладено з порушенням закону, а саме частини шостої статті 203 ЦК України, частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», пункту 3 частини другої статті 177 СК України. Договір іпотеки порушує його права, оскільки на час укладення іпотечного договору, позивач як член сім`ї власника житла, незважаючи на відсутність реєстрації, мав право користування будинком нарівні з його власником.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «Акціонерний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 , батьком позивача, укладений іпотечний договір №02-23-Ф070661П/Ф070660П-1401, згідно з яким останній передав в іпотеку на забезпечення своїх зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070661П від 22 серпня 2007 року та зобов`язань ОСОБА_3 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070660П від 22 серпня 2007 року домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка знаходиться за тією ж адресою (а.с. 6-7).

ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Херсонського державного бюро технічної інвентаризації від 07 серпня 2007 року (а.с.13).

Відповідно до державного акта на право власності від 16 серпня 2007 року серія НД №728042 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0762 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.14).

Перед укладанням іпотечного договору батько позивача зняв його з реєстрації в зазначеному житловому будинку. З відміток в будинковій книзі вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 15 листопада 2005 року до 01 лютого 2006 року, після чого 11 жовтня 2014 року знову зареєстрований за вказаною адресою (а.с.18).

На час укладення договору іпотеки у житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали лише іпотекодавець ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_4 (а.с. 15, 18).

В анкеті на отримання кредиту, ОСОБА_2 у графі «сімейний стан» зазначив, що він розлучений (а.с.111).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 10 липня 2017 року в справі № 6-1002цс17.

Встановивши, що ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок, який належав йому на праві власності, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що заявник ОСОБА_1 не мав права власності на вказаний будинок, а набув право користування ним як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування житлового будинку в іпотеці. Відсутність дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження прав позивача на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Доводи ОСОБА_1 про порушення оспорюваним договором його права на користування житловим будинком, який є предметом іпотеки, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, оскільки позивач не спростував належними і допустимими доказами встановлені судом апеляційної інстанції обставини, а тому відсутні підстави вважати, що його право порушено. Крім того, на час звернення до суду, позивач є повнолітньою особою та продовжує проживати у житловому будинку, який є предметом спірного іпотечного договору, тому відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом безпідставно поновлено ПАТ «Укрсоцбанк» строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку, так як вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Апеляційний суд, відкриваючи провадження у справі, перевірив доводи про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження та визнав обставини, наведені у заяві ПАТ «Укрсоцбанк», обґрунтованими, у зв`язку з чим ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 13 червня 2017 року поновлено ПАТ «Укрсоцбанк» строк на апеляційне провадження рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 червня 2017 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний