Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 582/649/17

провадження № 61-2767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про усунення перешкод та зміну порядку користування житловим приміщенням,посилаючись на те, що йому і його колишній дружині ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 18 грудня 2009 року відповідача разом з їх сином ОСОБА_3 вселено до вказаної квартири та передано їм у користування дві житлові кімнати за №№ 2, 3. Однак ОСОБА_2 чинить йому перешкоди в користуванні спірною квартирою. Крім цього, з часу ухвалення зазначеного рішення змінився сімейний стан сторін, оскільки з 2012 року син став проживати разом з ним у селі Вільшана Недригайлівського району Сумської області в будинку його батьків. З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні вказаною квартирою, а також змінити порядок користування нею шляхом виділення йому двох житлових кімнат за №№ 2, 7 загальною площею 25,7 кв. м, а ОСОБА_2 - кімнату № 3 площею 14,3 кв. м.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона не чинить ОСОБА_1 та їх сину жодних перешкод в користуванні квартирою. На даний час разом з нею в одній із кімнат проживає малолітня дочка від іншого шлюбу. Друга кімната, яка на підставі рішення суду була виділена у користування їй разом із сином, ніким не зайнята. Тому неповнолітній ОСОБА_3 може в будь-який час повернутися і жити у своїй кімнаті.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2017 року у складі судді Жмурченка В. Д. позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що вимоги позивача про зміну порядку користування квартирою є безпідставними, оскільки попередніми судовими рішеннями були правильно встановлені правовідносини сторін стосовно права власності та способів користування ними спільним майном. Відповідач проживає у спірній квартирі та користується виділеними їй кімнатами разом з дочкою ОСОБА_4, 2011 року народження. Хоча неповнолітній син сторін і живе разом з батьком ОСОБА_1, однак його право на проживання разом з матір'ю є непорушним і ніким не обмежене.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про зміну порядку користування житловим приміщенням скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Змінено порядок користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення в користування ОСОБА_1 двох житлових кімнат за №№ 2, 7 загальною площею 25,7 кв. м, а ОСОБА_2 - однієї житлової кімнати за № 3 площею 14,3 кв. м, залишено в їх спільному користуванні інші службові приміщення квартири. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при встановлені судовим рішенням від 18 грудня 2009 року порядку користування спірною квартирою та виділенні у користування ОСОБА_2 двох житлових кімнат загальною площею 24,5 кв. м, судом було враховано факт проживання разом з відповідачем сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак після ухвалення вказаного рішення сімейний стан сторін змінився, дитина стала проживати разом з батьком за іншою адресою. Оскільки позивач має намір вселитися із сином у спірне житло, яке належить йому на праві спільної часткової власності, то позов у частині зміни способу користування квартирою є обґрунтованим.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У січні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року, а рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що, змінюючи порядок користування квартирою, апеляційний суд фактично вдався до ревізії рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 18 грудня 2009 року, яким вже вирішено спір між тими ж сторонами та з тих же підстав. Таким чином, на даний час існує два рішення, які по різному визначають порядок користування спірним майном. Кожен із співвласників має право на надання йому в користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти від відповідності реальних часток ідеальним, однак у незначних обсягах. Виділивши позивачу значно більшу житлову площу, суд апеляційної інстанції порушив баланс інтересів кожного із співвласників.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що апеляційним судом не встановлено, а змінено порядок користування квартирою з врахуванням того, що син сторін став проживати разом з позивачем. Якщо відповідач вважає, що ОСОБА_1 може бути виділено у користування тільки 1/2 частину спірного майна (його частка у праві спільної часткової власності), то на якій підставі вона сама користується більшою частиною квартири і намагається цей порядок залишити без змін. Судом апеляційної інстанції враховано найбільш оптимальний баланс інтересів співвласників, а також те, що встановлення порядку користування квартирою не змінює розмір часток кожного з них у праві власності.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Недригайлівського районного суду Сумської області.

29 березня 2018 року справа № 582/649/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду оскаржується в касаційному порядку лише в частині вирішення питання про зміну порядку користування житловим приміщенням, тому і переглядається Верховним Судом тільки в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Вказана квартира придбана сторонами як колишнім подружжям за кредитні кошти. Погашення кредиту здійснює позивач.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 18 грудня 2009 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та встановлення порядку користування квартирою задоволено. Вселено ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування вказаною квартирою шляхом передання ОСОБА_2 та її малолітньому сину ОСОБА_3 двох кімнат за № 2 площею 10,2 кв. м та за № 3 площею 14,3 кв. м, що розташовані з лівої сторони коридору від входу. ОСОБА_1 передано у користування одну кімнату за № 7 площею 15,5 кв. м, що розташована з правої сторони коридору від входу в квартиру. Кухню, туалет, ванну кімнату, коридор визнано приміщеннями загального користування. Оплату за газ, електропостачання, подачу холодної води та водовідведення покладено на сторін в рівних долях.

Згідно з довідкою Недригайлівської селищної ради Сумської області від 07 серпня 2017 року у спірній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_2 і до складу її сім'ї входять: син ОСОБА_3, 2002 року народження, дочка ОСОБА_4, 2011 рокународження. Крім цього, у вказаному житловому приміщенні також зареєстрований співвласник ОСОБА_1

Позивач разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 мешкають без реєстрації за адресою: вулиця Інтернаціональна, 17, село Вільшана Недригайлівського району, що підтверджується інформаційною довідкою Вільшанської сільської ради Недригайлівського району Сумської області від 10 травня 2017 року № 475.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Стаття 321 ЦК Українизакріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині зміни порядку користування житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для такої зміни, оскільки проживання неповнолітнього сина сторін разом із батьком за іншою адресою не порушує право дитини на проживання з матір'ю у виділених їм кімнатах. Позивачем не надано доказів того, що відповідач обмежує право користування неповнолітнього ОСОБА_3 спірним житлом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване по суті рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переоцінивши докази, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам частини першої статті 303, статей 309, 316 ЦПК України 2004 року не зазначив в оскаржуваному рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Апеляційний суд не з'ясував фактичних обставин справи, у зв'язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2сплатила 2 560 грн, які підлягають стягненню з позивача на корить відповідача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року в частині вирішення позовної вимоги про зміну порядку користування житловим приміщеннямскасувати, а рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2017 року в цій частині залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_22 560 (дві тисячі п'ятсот шістдесят) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик