ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8159/19 Справа № 205/4829/17 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від05 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_1 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з незаконного володіння, мотивуючи його тим, що є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Вказувала, що в березні 2016 року познайомилась з ОСОБА_5 , якому розповіла про своє тяжке матеріальне становище, яке виникло у зв`язку з відсутністю фінансової змоги здійснювати погашення кредитної заборгованості та який познайомив її з ОСОБА_3 , який з метою уникнення можливості банку забрати за борги належну їй квартиру, запропонував укласти фіктивний договір дарування, належної їй квартири на його ім`я, та пообіцяв надати грошові кошти для погашення заборгованості.

Зазначала, що обіцяних їй грошових коштів надано не було та весь час вона продовжувала проживати у своїй квартирі, сплачувала житлово-комунальні послуги та очікувала на надання обіцяних її коштів.

Посилаючись на те, що з часом зрозуміла, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вступили в змову та шляхом шахрайських дій заволоділи її майном, а після звернення до суду з даним позовом ОСОБА_6 відчужив квартиру, яку набув на підставі фіктивного договору дарування, ОСОБА_4 , який в свою чергу передав її в іпотеку ОСОБА_1 , а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_3 03 листопада 2016 року; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 дану квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі третя особа - ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позов, наполягав на тому, що його права, як іпотекодержателя даної квартири, порушуються, а факт шахрайських дій ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не підтверджується.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, з врахуванням висновків Верховного суду, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що відповідно до договору дарування квартири, який посвідчений 03 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., позивач ОСОБА_2 подарувала, а відповідач ОСОБА_7 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.221).

Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 у Єдиному реєстру прав на нерухоме майно 03 листопада 2016 року (т.1 а.с.7-9).

28 липня 2017 року відповідач ОСОБА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, продав спірну квартиру за 49.000 грн. відповідачу ОСОБА_4 (т.1 а.с.93-96).

Того ж дня, 28 липня 2017 року ОСОБА_4 уклав договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира, із ОСОБА_1

Цим договором іпотеки забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за договором позики грошей, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на суму 420.000 грн. (т.1 а.с.37,38,120-122).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 02 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири та відповідно до договору іпотеки від 28 липня 2017 року іпотекодержателем квартири є ОСОБА_1 , іпотекодавцем ОСОБА_4 (т.1 а.с.37,38).

Позивач ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів стосовно шахрайських дій з боку ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 24 серпня 2017 року постановою слідчого СВ Новокодацького ВП ДВП ГУ НПУ в Дніпропетровській області, старшого лейтенанта поліції Титової А.В., залучено ОСОБА_2 до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002146 від 24 серпня 2017 року, в якості потерпілої (т.1 а.с.127,128).

Також з матеріалів справи вбачається, що у позивача ОСОБА_2 існують кредитні зобов`язання перед ПАТ "Ідея Банк", АТ КБ "ПриватБанк", ТОВ "ФК "ЦФР" (т.2 а.с.72-93).

Судом встановлено, що після укладення спірного договору дарування квартири від 03 листопада 2016 року позивач ОСОБА_2 продовжувала проживати у квартирі та проживає у ній і на теперішній час, сплачує за надані комунальні послуги (т.2 а.с.101,107).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт фіктивності оспорюваного правочину, оскільки укладання спірного правочину не було спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно з ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Позивач ОСОБА_2 не мала на меті дарувати свою квартиру ОСОБА_3 , а справжньою метою укладання оскаржуваного договору дарування було забезпечення майбутнього грошового зобов`язання дарувальника перед обдарованим.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивач довела факт фіктивності оспорюваного нею правочину та факт того, що у всіх учасників даного правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , який не був стороною оспорюваного договору дарування, даних фактів не спростовують.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на ст.41 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, до уваги не приймаються, оскільки ОСОБА_1 , являючись іпотекодержателем квартири, фактично не є її власником.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.