ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/580/18 Номер провадження 22-ц/814/182/19Головуючий у 1-й інстанції Куц Т.О. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Карпушина Г.Л., Абрамова П.С.,

з секретарем судового засідання: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника відповідача ТОВ «Н-ТРАНС» - Павлівського В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-ТРАНС» Павлівського Вадима Вячеславовича на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 17 вересня 2018 року у складі головуючого судді Куц Т.О., ухвалене в залі суду в м. Комсомольську, дата складання повного тексту рішення 01 жовтня 2018 року, у справі № 534/580/18 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-ТРАНС» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-ТРАНС» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 04.05.2017 року він працював у ТОВ «Н-Транс» на посаді водія вантажного автотранспортного засобу. У зв'язку зі значним погіршенням стану здоров'я та неможливістю виконувати роботу на посаді водія він 30.03.2018 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення з 02.04.2018 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Проте, відповідач звільнив його на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, про що в його трудовій книжці було зроблено відповідний запис.

Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №74-к/тр від 03.04.2018 року про звільнення водія вантажного автотранспортного засобу ОСОБА_3 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Поновити його на посаді водія вантажного автотранспортного засобу. Стягнути з ТОВ «Н-Транс» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30533 грн. 50 коп., визначеному після збільшення позовних вимог.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 17 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» №74-к/тр від 03.04.2018 року про звільнення водія вантажного автотранспортного засобу ОСОБА_3 з 02.04.2018 року.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі у ТОВ «Н-Транс» на посаді водія вантажного автотранспортного засобу з 02.04.2018 року.

Стягнуто з ТОВ «Н-Транс» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.04.2018 року по 17.09.2018 року в розмірі 36230 грн. 88 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ТОВ «Н-Транс» в дохід держави судовий збір в сумі 2114 грн. 40 коп.

З рішенням суду не погодився відповідач. В апеляційній скарзі представник ТОВ «Н-Транс» просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, ухваленим з повним дослідженням судом обставин справи та наданих сторонами доказів. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання з'явився представник відповідача. Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1 , ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з трудової книжки за наказом № 66-к/тр від 03.05.2017 позивач ОСОБА_3 прийнятий на посаду водія вантажного автотранспортного засобу ТОВ « Н-Транс» (а.с.4).

30.03.2018 року ОСОБА_3 подав заяву про звільнення з посади водія автотранспортного засобу у зв'язку із погіршенням стану здоров'я з 02.04.2018 року, яка була погоджена начальником автоколони ОСОБА_4 (а.с.5).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0859260 ОСОБА_3 має ІІІ групу інвалідності (а.с.6).

Відповідно до акту ТОВ «Н-Транс» складеного 02.04.2018 о 16 год. 45 хв. ОСОБА_3 02.04.2018 року прийшов на роботу о 15 год. 30 хв., письмові пояснення про причини відсутності на роботі відмовився надавати та о 16 год. 30 хв. самовільно залишив робоче місце без поважних причин. На телефонні дзвінки начальника автоколони ОСОБА_4 не відповідав (а.с.40).

Згідно акту ТОВ «Н-Транс» складеного 02.04.2018 року о 15 год 00 хв , ОСОБА_3 02.04.2018 року був відсутній на роботі без поважних причин з 08 год. 30 хв. по 15 год. 00 хв . На телефонні дзвінки начальника автоколони ОСОБА_4 не відповідав (а.с.41).

Зі змісту доповідної записки начальника автоколони ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_3 не вийшов на роботу 02 березня 2018 року , на роботі з'явився о 15 год. 00 хв. про причини відсутності у період з 08 год. 30 хв. по 15 год. 00 хв. не повідомив, з 16 год. 30 хв. по кінець робочого дня 02.05.2018 року ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці, на телефоні дзвінки не відповідав, у зв'язку з чим необхідно застосувати до ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення за грубе порушення трудової дисципліни , що мало місце 02 квітня 2018 року (а.с.42).

Згідно з наказом № 74-к/тр про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_3 звільнено 02.04.2018 року з посади водія вантажного автотранспортного засобу за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі доповідної записки начальника автоколони ОСОБА_4, та актів про відсутність на роботі ОСОБА_5, зазначений наказ листом від 03.04.2018 року було направлено на адресу ОСОБА_3 (а.с.43).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідачем не дотримано порядок звільнення, а саме не з'ясовано поважність причини відсутності позивача на роботі, наявності його провини, не враховано відсутності у ОСОБА_3 інших стягнень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

Відповідно до статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника; стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. При цьому, такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення, є крайнім методом притягнення до дисциплінарної відповідальності.

В апеляційній скарзі відповідач зокрема посилається на те, що позивачем не було повідомлено причини відсутності на роботі 02.04.2018 року, та зазначено, що останній відмовився надавати пояснення про причини своєї відсутності.

Колегія суддів не бере до уваги зазначені доводи, оскільки з огляду на положення ст. 81 ЦПК України, на сторони покладено обов'язок доведення обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи слідує, що в заяві про звільнення позивачем вказано причину звільнення - у зв'язку з погіршенням стану здоров'я.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що роботодавцем в цьому випадку вжито всіх заходів для з'ясування причин відсутності працівника на роботі та поважності причин його відсутності. Таким чином, роботодавцем не доведено відсутність позивача на робочому місці саме без поважних причин більше трьох годин.

Також, колегія суддів звертає увагу на некоректність складення доповідної записки начальника автоколони ОСОБА_4, з тексту якої неможливо визначити в який саме день ОСОБА_3 допущено прогул, оскільки в ній зазначаються різні дати - 02 березня 2018 року та 02.05.2018 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 підтвердив, що дійсно 30.03.2018 року до нього звертався позивач із заявою про звільнення з посади водія в зв'язку з погіршенням здоров'я, посилаючись на те, що має групу інвалідності, просив звільнити його з роботи. Зазначена заява була написана на ім'я генерального директора ТОВ «Н-Транс» ОСОБА_6, а він, як начальник автоколони і безпосередній керівник позивача, поставив на зазначеній заяві свою резолюцію, про те, що він не заперечує проти звільнення позивача. Також свідок пояснив суду, що він 02.04.2018 о 10 год. 20 хв. телефонував ОСОБА_3, однак позивач не відповів. Згодом позивач зателефонував і повідомив, що прибуде о 12 годині. Приблизно о 15 годині 00 хвилин було складено акт про відсутність позивача на роботі, але ОСОБА_3 з'явився о 15 годині 30 хвилин, і з офісу вони пішли на територію де знаходився автомобіль, на якому працював позивач. Приблизно до 16 год. 40 хв. відбувався прийом-передача транспортного засобу.

Із встановлених у справі фактичних обставин вбачається, що з моменту прийняття на роботу та до звільнення позивач жодного разу не порушував трудову дисципліну, стягнень не мав, негативні характеристики щодо нього суду не надані. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що накладення на позивача стягнення у виді звільнення є занадто суворим.

Щодо доводів апеляційної скарги про не попередження працівником роботодавця про наступне звільнення за два тижні, колегія суддів зазначає, що написавши заяву на звільнення з 02 квітня 2018 року позивач висловив бажання звільнитись у зв'язку з погіршенням стану здоров'я на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (норми якої дозволяють не попереджати роботодавця за два тижні) та просив розірвати трудовий договір у вказаний ним строк, тобто з 02 квітня 2018 року.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що позивач працював на посаді водія вантажного автотранспортного засобу, отже незадовільний стан здоров'я позбавляє можливості виконувати свої обов'язки без ризику для працівника.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем при вирішенні питання звільнення позивача за прогул не з'ясовано усіх обставин, важкість провини, обставини при яких її вчинено, наслідки провини, не накладення на працівника раніше інших стягнень, не запропоновано працівнику надати свої письмові пояснення, тобто порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення.

Також колегія суддів погоджується з твердженням місцевого суду про те, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі (посаді).

Доводи апеляційної скарги про перевищення судом меж позовних вимог при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач при уточненні позовних вимог (26.07.2018 року) просив стягнути 30533,50 грн., а суд стягнув 36230,88 грн., не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, оскільки відновлення порушених прав працівника в разі звільнення без законної підстави відбувається при ухваленні рішення про поновлення на роботі, то середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню по дату ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу місцевим судом стягнуто з моменту звільнення по дату ухвалення рішення, що відповідає нормам трудового законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що розгляд справи судом першої інстанції проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності.

Висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, то судові витрати, понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-ТРАНС» Павлівського Вадима Вячеславовича - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 17 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) Г.Л. Карпушин

(підпис) П.С. Абрамов

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін