Ухвала

Іменем України

06 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 156/270/18
провадження № 61-1616ск19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» на постанову Волинського апеляційного суду

від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про визнання підпункту 2 пункту 4 наказу про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення неправильним та зобов`язання внести запис в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» (далі ДП «Шахта

№ «Нововолинська») про визнання підпункту 2 пункту 4 наказу про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення неправильним та зобов`язання внести запис в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що з 2015 року ОСОБА_1 працював електрослюсарем підземним четвертого розряду на ДП «Шахта № 1 «Нововолинська».

У 2016 році, позивач, як військовозобов`язаний, вступив на військову службу за контрактом, має право на гарантії щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, надані частиною третьою статті 119 КЗпП України, але його було звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки він був призваний на військову службу на час дії в Україні особливого періоду відповідно до вимог частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому за ним зберігається місце роботи та середній заробіток.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд поновити строк звернення до суду; визнати підпункт 2 пункту 4 наказу від 31 жовтня 2016 року № 128/к про звільнення нечинним; визнати формулювання причин звільнення невірними; зобов`язати внести запис у трудову книжку відповідно до наказу

від 05 жовтня 2016 року № 117; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2017 року в розмірі 69 599,79 грн.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 23 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами на підтвердження своїх позовних вимог, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Крім того, позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 23 серпня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано підпункт 2 пункту 4 наказу ДП «Шахта № 1 «Нововолинська»

від 31 жовтня 2016 року № 128/к про звільнення ОСОБА_1 незаконним.
Зобов`язано ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» внести запис у трудову книжку ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 наказу від 05 жовтня 2016 року

№ 117 щодо увільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку.
Стягнуто з ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік за період з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2017 року в розмірі 69 599,79 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що порушені права

ОСОБА_1 , гарантовані йому Конституцією України, зокрема, право на працю, підлягають захисту з урахуванням норм права які регулюють дані правовідносини, а саме частини третьої статті 119 КЗпП України.

У касаційній скарзі ДП «Шахта № «Нововолинська» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Суди встановили, що з 2015 року ОСОБА_1 працював електрослюсарем підземним четвертого розряду на ДП «Шахта № 1 Нововолинська».
Відповідно до повістки Іваничівського військового комісаріату позивач повинен був прибути 12 вересня 2016 року на навчальні збори у Збройні Сили України (далі ЗСУ). 12 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про надання йому додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій Під час перебування позивача у додатковій оплачуваній відпустці за основним місцем роботи, 26 вересня 2016 року ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у ЗСУ, в якому вказано, що позивач добровільно бере на себе зобов`язання проходження військової служби у ЗСУ протягом строку контракту на умовах, що визначені даним документом.
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 вересня 2016 року № 256 старшого солдата ОСОБА_1 , прийнятого на військову службу за контрактом і призначеного на посаду водія відділення забезпечення Іваничівського районного військового комісаріату Волинської області оперативного командування «Захід»,

з 26 вересня 2016 року зараховано до списків особового складу Іваничівського районного військового комісаріату та на всі види забезпечення.
Наказом ДП «Шахта № 1 Нововолинська» від 05 жовтня 2016 року № 117 електрослюсаря підземного третього розряду ОСОБА_1 увільнено

з 26 вересня 2016 року, у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації на особливий період за контрактом зі збереженням місця роботи і середнього заробітку на період з 26 вересня 2016 року терміном на шість місяців.
30 жовтня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу. Із наказом про звільнення позивач був ознайомлений 31 жовтня 2016 року і цього ж числа отримав трудову книжку.
У подальшому, ОСОБА_1 укладав нові контракти про добровільне проходження військової служби у ЗСУ, а саме: з 26 вересня 2016 року

по 26 березня 2017 року; з 26 березня по 26 вересня 2017 року; з 26 вересня 2017 року по 26 березня 2018 року; з 26 березня по 26 вересня 2018 року.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що нормами трудового законодавства встановлені гарантії збереження місця роботи і середнього заробітку для працівників, зокрема, які прийняті на військову службу за контрактом, яким і є позивач в даному випадку.
Встановивши, що наказ про звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України не відповідає вимогам трудового законодавства, та врахувавши, що відповідачем при видачі наказу про звільнення з роботи порушені права позивача, щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на часпроходження військової служби за контрактом, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання підпункту 2 пункту 4 наказу про звільнення нечинним, зобов`язання внести запис в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Разом з тим, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання формулювання причини звільнення неправильним, оскільки відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати у рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про визнання підпункту 2 пункту 4 наказу про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення неправильним та зобов`язання внести запис в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» на постанову Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська
В. С. Висоцька
В. В. Пророк