РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року м. Рівне

Справа № 569/5305/17

Провадження № 22-ц/4815/837/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю відповідача, його представника та представника позивачів

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником - адвокатом Воронюк Катериною Юріївною на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Панас О.В. від 27 березня 2019 року, проголошене в 9 год. 03 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 1 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивують тим, що ОСОБА_4 є їхньою донькою, а ОСОБА_3 її колишнім чоловіком, шлюб між якими розірвано 3.12.2016 року.

10.04.2014 року, ними було надано відповідачам, під час їхнього перебування в шлюбі, позику в розмірі 21000 дол. США для придбання для них квартири АДРЕСА_1 , про що ОСОБА_4 склала відповідну розписку, що станом на 15.02.2017 року згідно офіційного курсу НБУ, еквівалентно 571 830 грн., при цьому, остання зобов`язалась повернути їх до 1.01.2017 року.

Однак, станом на дату звернення до суду відповідачі по справі своє зобов`язання по поверненню вищевказаних коштів не виконали.

Вважають, що враховуючи вимоги з ч.1 ст. 61, ч. 4 ст. 65СК України, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", оскільки кошти, позичені ними для ОСОБА_4 , були використані для купівлі спільного житла відповідачам, тобто в інтересах сім`ї, то укладений нею договір позики від 10.04.2014 року створює обов`язок щодо їх повернення і для ОСОБА_3

Просили стягнути із кожного з відповідачів на свою користь по 285 915 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2019 року стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 борг в сумі 285915 грн. та судові витрати в сумі 8184 грн. 15 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 борг в сумі 285915 грн. та судові витрати в сумі 8184 грн. 15 коп.

Дію ухвали Рівненського міського суду від 20 червня 2017 року по даній справі про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії по відчуженню квартири АДРЕСА_1 залишено в силі до виконання даного рішення суду по суті.

Рішення мотивовано тим, що договір позики від 10.04.2014 року укладений ОСОБА_4 в інтересах сім`ї, одержані за ним кошти використані також в інтересах сім`ї, а саме для придбання спільного житла відповідачів, а тому вказаний договір створює обов`язки і для ОСОБА_3 , як другого з подружжя.

У апеляційній скарзі представник відповідача покликається на необґрунтованість вказаного рішення суду в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповним з`ясуванням обставин справи.

Зазначає, що висновок суду про те, що обставини щодо використання грошових коштів, отриманих в позику ОСОБА_4 від своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в сумі 21000 дол. США, для придбання квартири АДРЕСА_1 , є преюдиційними, так як встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10.08.2017 року по справі № 569/317/17, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки в мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що квартира придбана за спільні кошти відповідачів, однак не зазначено джерело походження цих коштів.

Крім того, під час розгляду вказаної справи ОСОБА_4 підтвердила, що за чотири останні роки перед покупкою квартири вони з чоловіком перебували на роботі в Королівстві Іспанія та їх дохід за ці роки в сукупності за мінусом витрат орієнтовно склав 40400 євро, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 10.04.2014 року 53426 доларів США, тобто, в них було достатньо власних коштів для придбання квартири та необхідність у позиці коштів була відсутня.

Судом не досліджено докази по справі у їх сукупності, оскільки покази свідків значно різнилися щодо однієї і тієї ж обставини, зокрема щодо часу і місця написання розписки.

Звертає увагу, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, проте у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Однак, ОСОБА_4 , яка була допитана як свідок, підтвердила що розписка була написана 9 квітня 2014 року, а гроші передавались 10 квітня 2014 року.

Доводить, що ОСОБА_3 стало відомо про існування написаної ОСОБА_4 розписки лише під час розгляду справи №569/319/17 за його позовом про поділ спільного майна подружжя, що свідчить про те, що кошти були позичені не в інтересах сім`ї.

Оскільки, адвокат Цуняк В.Й. здійснює адвокатську діяльність в складі юридичної особи та йому дозволяється приймати готівку тільки через реєстратора розрахункових операцій, то надана ним квитанція до прибуткового касового ордеру не є належним доказом понесення позивачами витрат на правову допомогу.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги відхилити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі вказують, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду.

Твердження апеляційної скарги про наявність у відповідачів на момент придбання квартири достатньої суми коштів вважають безпідставними, оскільки значна частина зароблених відповідачами коштів витрачалась ними на харчування, оренду житла, одяг, щорічні поїздки в Україну, придбання речей, побутової техніки, автомобіля в кредит та поїздку на відпочинок на море.

Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачкою ОСОБА_4 також подано на апеляційну скаргу відзив, в якому вона вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що доводи ОСОБА_3 про те, що ними під час перебування на роботі в Іспанії було зароблено кошти в сумі 40400 євро, що було достатнім для придбання квартири за власні кошти, є надуманими та не ґрунтуються на її показах, наданих, як свідком під час розгляду справи №569/319/17.

Також, наголошує, що жодних протиріч в її показах, показах її батька ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_5 стосовно часу написання розписки немає, так як в судовому засіданні по даній справі та в справі № 569/319/17 вона стверджувала, що розписку про позику писала вдома, проте підпис, свої прізвище та ініціали на вказаній розписці вона ставила саме в нотаріальній конторі перед укладенням договору купівлі-продажу квартири, що могло бути сприйнято свідком ОСОБА_5 , як написання розписки.

З наведених підстав ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 4.08.2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 3.12.2016 року.

Під час шлюбу, 10.04.2014 року відповідачами на підставі договору купівлі-продажу, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно умов договору продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений за 372329 грн.

На час укладення цього договору сума продажу становила еквівалент 29 508доларів США.( 372329:12.6179грн.)

10 квітня 2014 року ОСОБА_4 позичила у своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кошти в сумі 21000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 . Кошти зобов`язувалась повернути до 1.01.2017 року.(а.с.12)

На день розгляду справи кошти за розпискою від 10.04.2014 року ОСОБА_4 не повернуто.

У ході розгляду справи відповідачка ОСОБА_4 стверджувала, що спірна квартира була придбана ними за 41 тис. доларів США у період шлюбу за кошти, які вона частково позичила у своїх батьків - 21 000 доларів США, а 20 000 доларів США -це були їх спільні з чоловіком кошти.

Відповідач ОСОБА_3 стверджував, що спірна квартира придбана у період шлюбу за кошти у розмірі 372329 грн., які були отримані шляхом спільної праці подружжя під час офіційного працевлаштування за кордоном. Письмової згоди на отримання позики він не давав, а отримання та використання цієї позики у особистих невідомих йому цілях ОСОБА_4 не створює йому обов`язків по її поверненню.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10.08.2017 року в справі №569/317/17 визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та проведено її поділ шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ її частину. (а.с.66-69)

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його було укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Предметом доказування у даній справі є факт використання одержаного за договором позики на потреби сім`ї.

Доказів купівлі квартири за 41 000 доларів США подружжям Слободянюків судом апеляційної інстанції не встановлено.

Так, у пункті 4 договору купівлі продажу від 10.04.2014 року вказано, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 372329грн., та зазначено, яку суму кожен із трьох продавців отримав від покупця до його підписання та, що сторони вважають дану вартість взаємовигідною, реальною вартістю квартири.

Тобто дані умови договору означають, що зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ч. 1 ст.655, ст.657 ЦК України ціна договору (вартість товару) є однією з істотних умов договору купівлі-продажу, який у випадку продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відтак єдиним допустимим доказом на підтвердження ціни договору купівлі-продажу нерухомого майна є власне такий договір, укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Договір купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2014 року ніким не оспорений і не визнаний недійсним, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прийняли дану квартиру, тобто договір фактично виконаний і зміна його ціни не допускається відповідно до закону.

При цьому, колегія суддів вважає недопустимими посилання позивачів та відповідачки ОСОБА_4 , які між собою є близькими родичами на те, що купівлю-продаж квартири фактично вчинено не за 372329 грн., а за 41000 доларів США, та не бере їх до уваги. Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги відносно того, що вартість придбаної подружжям за час шлюбу квартири не відповідає сумі коштів, отриманих за розпискою.

В силу ч.2 ст.78 ЦПК України не можуть бути й прийняті в якості доказів ціни квартири за договором купівлі-продажу покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , оскільки її ціна підтверджується самим договором купівлі-продажу та вона не може підтверджуватися іншими засобами доказування.

Не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що отримані в позику ОСОБА_4 від позивачів кошти в сумі 21000 дол. США були використані для придбання зазначеної квартири встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10.08.2017 року по справі № 569/317/17 та є преюдиційними, оскільки в мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що квартира придбана за спільні кошти відповідачів, однак не зазначено джерело походження цих коштів.

За наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність факту отримання ОСОБА_4 коштів за договором позики від 10 квітня 2014 року саме в інтересах сім`ї, укладання договору позики одним із подружжя є набуття ним у власність коштів, тому він не може створювати жодних обов`язків для відповідача ОСОБА_3 як другого з подружжя. Сам по собі факт укладення в один день договору позики та договору купівлі-продажу у повній мірі не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання квартири.

Оскільки, ОСОБА_4 , яка уклала договір позики, не оспорює його, то вона має особисто відповідати за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , так як підстави для покладення на ОСОБА_3 солідарного з нею обов`язку, чи пропорційного стягнення заборгованості у справі немає.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до вимог п.п.1, 2, 3, ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_3 про стягнення боргу та стягнення судових витрат залишатись в силі не може та підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до нього, а в решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку ОСОБА_4 не оскаржено.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в розмірі 8 184 грн. віднести за їх рахунок.

Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено 4776грн. судового збору, який підлягає стягненню з позивачів на його користь у рівних частках.

Ухвалою Рівненського міського суду від 20 червня 2017 року по даній справі забезпечено позов шляхом заборони вчиняти будь-які дії по відчуженню квартири АДРЕСА_1 .

В зв`язку з відмовою у позові до ОСОБА_3 , відсутні підстави для залишення вказаної ухали в силі в частині заборони відповідачу вчиняти дії щодо відчуження його частки зазначеної квартири.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.65 СК України, ст.ст.632,655,657,1046,1047,1049 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником - адвокатом Воронюк Катериною Юріївною задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та судових витрат скасувати.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 про стягнення 285 915грн. за договором позики відмовити.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у сумі 8 184 грн. віднести за їх рахунок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2 388(дві тисячі триста вісімдесят вісім)грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2 388(дві тисячі триста вісімдесят вісім)грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Рівненського міського суду від 20 червня 2017 року в частині заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії по відчуженню належної йому Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Позивач : ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , проживає: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 12 червня 2019 року

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.