ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5667/19 Справа № 185/9594/18 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про позбавлення батьківських прав батька та матері та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав батька та матері та стягнення аліментів, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 є її матір`ю, а ОСОБА_4 батьком, вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 2007 році, та за взаємною домовленістю між батьками з 2013 року вона стала проживати разом з бабою ОСОБА_5 , а батько ОСОБА_4 , починаючи з 2013 року, перестав приймати участі у її вихованні.

Вказувала, що з осені 2015 року проживала разом з матір`ю, яка перестала піклуватись про неї та стала перейматись лише своїм особистим життям.

Зазначала, що всі дії її батьків свідчать про те, що вони добровільно самоусунулись від виконання своїх батьківських обов`язків.

Посилаючись на те, що батьки не приділяють їй уваги, не цікавляться її навчанням, матеріально її не утримують, а тому просила суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав батька ОСОБА_3 та матір ОСОБА_1 відносно неї, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її утримання не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення повноліття позивача на користь її законного представника, стягнути з ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_2 не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення повноліття позивача на користь її законного представника.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року допущене негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині позбавлення її батьківських прав та в цій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позовні вимоги відносно неї цілком необґрунтовані та недоведені, три роки до подання позову донька проживала разом з нею, вона виконувала свої батьківські права належним чином та має намір їх виконувати у подальшому, наполягала на тому, що виключні обставини для позбавлення саме її батьківських прав відсутні.

Позивач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення, зазначає, що з 2018 року переїхала проживати до бабусі, яка їй матеріально допомагає.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав матері з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є відповідачі по справі.

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 матір`ю.

Відповідачі розірвали шлюб в грудні 2007 року.

Після розірвання шлюбу між батьками позивач проживала у баби, у батька, а потім у матері.

Висновком орану опіки та піклування Павлоградської міської ради встановлено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_2 , оскільки після засідання комісії відповідачі не виявили наполегливості та ініціативи щодо побачень з дитиною, вони не проявляли батьківських почуттів до доньки (а.с.10-11).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції взяв до уваги вказаний вище висновок стосовно доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав та зазначив, що обставини, викладені у позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав матері, в межах доводів її апеляційної скарги у зв`язку з наступних підстав.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Так, відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Статтею 164 СК України визначено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав тільки у випадках: якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.15,16 постанови „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування у даному спорі є факт втрати батьків інтересу до своєї дитини та як наслідок цього нехтування наданими ним батьківськими правами та обов`язками.

Позивачем не надано суду достатньо доказів стосовно викладених у позовній заяві доводів стосовно повної втрати матері інтересу до неї та як наслідок наявності підстав для позбавлення останньої батьківських прав.

Колегія суддів наголошує на тому, що усі посилання у позовній заяві ОСОБА_2 не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_1 , оскільки виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст.164 СК України та зазначені у цій статті чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, їх можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно правил, викладених у ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У даному випадку, колегія суддів не погоджується з наявним в матеріалах справи висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_1 (а.с.10-11) та не приймає його до уваги, оскільки на думку колегії суддів даний висновок винесений за відсутності достатніх правових підстав та на думку колегії суддів є невмотивованим та може бути розцінений як такий, що порушує права дитини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду апеляційної скарги позивач зазначала, що проживає з матір`ю, яка в свою чергу наполягала на тому, що має намір виховувати свою доньку.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивачці на час подання позову було 16 років, та з пояснень наданих сторонами у судовому засіданні не було встановлено обставин для позбавлення матері батьківських прав, позивач зазначала, що маючи статус сироти зможе вступити до вищого навчального закладу на пільгових умовах, мати зазначала, що через те, що в неї нова родина та є дитина, наявність якої викликає у ОСОБА_2 ревнощі.

Колегія суддів наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків, так його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Також колегія суддів звертає увагу на той факт, що наразі зв`язком між донькою та матір`ю не втрачено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року в частині задоволення позову до ОСОБА_1 з ухваленням по справі нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог до неї.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року скасувати в частині задоволення позову до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав матері та стягнення аліментів відмовити.

Скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору.

В решті рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.