КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/60/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Приходька К.П., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн. щомісячно, починаючи з 31 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 23 серпня 1997 року він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку. На підставі рішення суду від 22 квітня 2016 року шлюб було розірвано. Згідно рішення суду від 15 червня 2016 року місце проживання дитини визначено з батьком. Позивач вказував, що самостійно, власними силами матеріально забезпечує, доглядає та виховує дочку, натомість відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо надання матеріальної допомоги. 31 березня 2016 року він через засоби поштового зв'язку звернувся до відповідача з вимогою про сплату аліментів, однак вона на неї не прореагувала. На скільки відомо позивачу, відповідач не працює та не отримує офіційного доходу, тому аліменти повинні стягуватися у твердій грошовій сумі в заявленому розмірі, який відповідатиме інтересам дитини.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 31 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, відповідач, через представника - адвоката ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, а саме стягнути аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позовної заяви, тобто 23 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не повно і не всебічно дослідив всі обставини у справі, визнав належними та допустимими доказами копії документів без надання їх в оригіналі, не звернув увагу на момент набрання чинності рішенням суду про визначення місця проживання дитини, неправильно застосував норми матеріального права в частині розміру аліментів, способу їхнього стягнення, також помилково стягнув аліменти з відповідача за минулий час без підтвердження позивачем за допомогою належних та допустимих доказів обставини його звернення до відповідача щодо її участі в утриманні дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат ОСОБА_7просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач довів належними та допустимими письмовими доказами, що вживав заходів щодо одержання від відповідача аліментів, звертався до відповідача з письмовою вимогою про сплату аліментів, яка надіслана за місцем її реєстрації. Відповідач посилається на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року про визначення місця проживання дитини, проте у цьому рішенні встановлено, що саме з осені 2014 року дочка знаходиться на утримання батька. При визначенні розміру аліментів судом досліджувався майновий стан відповідача, у той же час статтею 182 СК України не передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд має враховувати матеріальне становище того з батьків з ким проживає дитина, такий обов'язок суду поширюється лише на платника аліментів. Приховування відповідачем своїх доходів, не може слугувати підставою для позбавлення дитини належного матеріального утримання з боку матері.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 23 серпня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Іншим заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року місце проживання малолітньої ОСОБА_5 визначено з батьком ОСОБА_4 При цьому в рішенні встановлено, що з осені 2014 року дитина проживає, виховується та знаходиться на утримання батька.

31 березня 2016 року позивач через засоби поштового зв'язку звернувся до відповідача з вимогою про сплату аліментів.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дитина сторін проживає з позивачем, тому він має передбачене законом право на її утримання до досягнення повноліття, а відповідач спроможна надавати таке утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн., в тому числі за минулий період, оскільки до звернення до суду позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останньої від їх сплати.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За змістом статті 51 Конституції України тастатті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини 1 - 3 статті 181 СК України).

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Отже, системний аналіз норм статей 180, 181, 184 СК України з врахуванням роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», дає підстави дійти висновку про те, що право на стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, і право вибору способу виконання обов'язку щодо утримування дитини належить виключно останньому.

Згідно із довідкою ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС України у м. Києві,інформації про доходи ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, за період з 1 червня 2016 року по 30 вересня 2016 року не має.

Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Встановивши ту обставину, що в сторін є малолітня дитина, яка проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, має мінливий дохід, інших дітей крім спільної з позивачем дочки як і осіб, які перебувають на її утриманні не має і спроможна надавати матеріальну допомогу на належному рівні, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо необхідності покладення на неї аліментного зобов'язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. на користь позивача, що відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її нормальному розвитку.

На спростування зроблених судом висновків відповідачем та її представником будь-яких доказів не надано, а посилання апеляційної скарги на те, що суд при визначенні розміру аліментів не дослідив майновий стан позивача, розмір його доходів та їхнє джерело не заслуговують на увагу з огляду на те, що статтею 182 СК України не передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд має враховувати матеріальне становище того з батьків з ким проживає дитина, такий обов'язок суду поширюється лише на платника аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 просив стягнути аліменти з ОСОБА_3 за минулий час, починаючи з 31 березня 2016 року, хоча з позовом звернуся 23 вересня 2016 року, оскільки він через засоби поштового зв'язку звертався до неї з відповідною письмовою вимогою. На підтвердження своїх вимог позивач надав власноручно підписану вимогу про сплату аліментів, датовану 18 березня 2016 року, копію опису вкладення до поштового відправлення від 31 березня 2016 року на ім'я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, та копію квитанції про відправлення цінного листа від 31 березня 2016 року.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

За змістом указаної норми стягнення аліментів за час, що передує пред'явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов'язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов'язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Одночасно присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов'язком суду.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що позивач до звернення до суду не міг одержати аліменти у добровільному порядку у зв'язку з винною протиправною поведінкою відповідача, що полягала у свідомому ухиленню від їх сплати, а рішення суду стосовного обізнаності відповідача про бажання позивача отримувати аліменти на утримання дитини не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення аліментів з ОСОБА_3,починаючи з 31 березня 2016 року, тобто від дня надіслання вимоги про сплату аліментів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню в частині зміни періоду стягнення аліментів, а в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, оскільки позиція представника відповідача про те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильного застосував норму статті 182 СК України є безпідставною.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року в частині періоду стягнення аліментів змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень) щомісячно, починаючи з 23 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: К.П. Приходько

Ю.М. Кулішенко