ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №577/2460/18

Номер провадження 22-ц/816/782/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2018 року в складі судді Сменюк І.М.., ухваленого у м. Конотоп Сумської області, повне рішення складено 20 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду позовом, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочки за період з 04 лютого 2016 року по 31 грудня 2017 року в сумі 13563,47 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області з ОСОБА_2 на її користь стягнуті аліменти на утримання доньок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісяця до їх повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 лютого 2016 року. У зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань зі сплати аліментів утворилася заборгованість у розмірі 50542,37 грн, тому є достатні підстави для стягнення з відповідача пені відповідно до вимог ч.1 ст. 196 СК України.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача пеню за період з 08 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 2244 грн 55 коп. у зв'язку з простроченням сплати аліментів, стягуваних за рішенням Конотопського міськрайонного суду від 17 жовтня 2016 року. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача судовий збір у розмірі 116,63 грн.

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення, та постановити нове рішення про задоволення її позову.

При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення суд не врахував, що обов'язок сплачувати аліменти виник у відповідача з 04 лютого 2016 року, він належним чином свої зобов'язання не виконував, а тому саме з 04 лютого 2016 року підлягає нарахуванню та стягненню пеня за прострочення сплати аліментів.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 жовтня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісяця до їх повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 лютого 2016 року (а.с. 4).

04 листопада 2016 року ОСОБА_1 отримала в Конотопському міськрайонному суді Сумської області виконавчий лист.

За заявою ОСОБА_1, поданою 06 листопада 2017 року до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 13 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження.

Відповідно до розрахунку Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві заборгованість по аліментам станом на 03 березня 2018 року становить 179 грн 96 коп.(а.с.5), відповідно до розрахунку за період з 04 лютого 2016 року по 31 грудня 2017 року розмір пені складає 13 563 грн 47 коп. ( а.с.6).

Тобто, отримавши виконавчий лист про стягнення аліментів 04 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до виконавчої служби з метою примусового стягнення аліментів лише через рік - 06 листопада 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що пеня нарахована за період з 04 лютого 2016 року до 07 червня 2017 року не підлягає стягненню, оскільки заборгованість по аліментам у вказаний період утворилася не з вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для повного задоволення вимог позивача, оскільки судом правильно встановлені фактичні обставини справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховною Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Пленум Верховного Суду роз'яснив у п. 22 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Аналіз наведених норм права в сукупності з усталеною судовою практикою дає підстави стверджувати, що відповідальність платника аліментів у вигляді сплати неустойки має застосовуватися лише при наявності вини особи.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернулася до відділу державної виконавчої служби з заявою про примусове стягнення аліментів з ОСОБА_2 06 листопада 2017 року (а.с. 78).

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, позивач не надала достатніх доказів як у суді першої інстанції так і у апеляційному суді на підтвердження винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками щодо сплати аліментів саме за період з 04 лютого 2016 року по 05 листопада 2017 року.

За таких обставин суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно встановивши обставини справи, перевіривши доводи позивача, врахувавши визнання відповідачем частини позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за період з 08 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 2244 грн 55 коп. у зв'язку з простроченням сплати аліментів, відмовивши в іншій частині за недоведеністю винної поведінки відповідача.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи те, що справа є незначної складності, колегія суддів визначає її як малозначну згідно з п. 2 ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик