Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 591/1112/17

провадження № 61-34013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року у складі судді Бурда Б. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Бойка В. Б., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про спонукання до вчинення дій,посилаючись на те, що вона є власником 1/2 частини нежитлового приміщення площею 199,8 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 01 січня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди за яким вона передала відповідачу в оренду на невизначений строк належне їй нежитлове приміщення площею 99,9 кв. м. Договором визначено, що сторони можуть відмовитися від договору, попередивши про це іншу сторону за два місці. 18 травня 2015 року вона направила відповідачу повідомлення про звільнення орендованого приміщення, але відповідач приміщення не звільнив. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила зобов`язати ФОП ОСОБА_2 звільнити належне їй на праві власності нежитлове приміщення.

В запереченні на позовну заяву ФОП ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач подала негаторний позов, в якому вимагає спонукання відповідача до виконання умов договору.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року позов задоволено. Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 звільнити належне на праві власності ОСОБА_1 нежитлове приміщення, що розташоване у АДРЕСА_1 . Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами укладеного між сторонами договору оренди передбачено право кожної із сторін відмовитися від договору, письмово попередивши про це другу сторону за два місці. Листом від 18 травня 2015 року, який ФОП ОСОБА_2 отримав 21 травня 2015 року, позивач повідомила відповідача про відмову від договору. З 22 липня 2015 року відповідач без належних правових підстав використовує належне на праві власності позивачу приміщення та відмовляється його звільняти, внаслідок чого створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 правильно посилалася на положення статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки негаторним є також позов власника про усунення перешкод у здійсненні права користування майном відповідачем, у якого існувала підстава для цього, але вона згодом відпала.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 відхилено. Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин положення статті 391 ЦК України, оскільки позивач скористалася своїм правом, передбаченим пунктом 8.2 договору оренди, дотримала умови відмови від договору, тому договір оренди було припинено з 22 липня 2015 року. Належне фізичній особі-підприємцю майно є власністю цієї самої фізичної особи, тому укладення фізичною особою ОСОБА_1 договору оренди майна, яке зареєстроване за підприємцем ОСОБА_1 в установленому законом порядку, не суперечить положенням законодавства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2017року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки доводам позивача про те, що договір оренди є нікчемним, що вона отримувала кошти від відповідача як аванс за викуп належної їй частки нежитлового приміщення. Суди не встановили, яке саме приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 . Однією з умов застосування такого способу захисту як пред`явлення негаторного позову є відсутність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин, однак суди не звернули уваги на те, що договірні відносини між сторонами існують за двома договорами, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про задоволення негаторного позову. Крім цього, він не був належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді, чим порушено його право на судовий захист.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Зарічного районного суду міста Суми, зупинено виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справа № 591/1112/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 16 квітня 1996 року № 67 та реєстраційного посвідчення Сумського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації підприємцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 1996 року на праві власності належить 1/2 частина приміщення загальною площею 199,8 кв. за адресою: АДРЕСА_1 .

01 січня 2012 року між ОСОБА_1 (як фізичною особою) та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди майна № 1, за умовами якого ОСОБА_1 передала в оренду ФОП ОСОБА_2 нежитлове приміщення площею 99,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктами 2.1-2.3 договору оренди орендар вступає в користування майном з дати підписання цього договору та акта прийому-передачі. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання акта прийому-передачі.

Умовами пунктів 8.1, 8.2 договору оренди сторони передбачили, що цей договір укладено на невизначений строк і набуває чинності з моменту підписання сторонами. Кожна сторона може відмовитися від договору, письмово попередивши про це другу сторону за два місяці.

Відповідно до пункту 3.2 договору оренди орендар зобов`язався у разі припинення договору повернути орендодавцеві орендоване нежитлове приміщення в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням нормального зносу.

Орендна плата умовами договору не передбачена.

Згідно з актом прийому-передачі орендованого нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року ОСОБА_1 передала, а ФОП ОСОБА_2 прийняв на невизначений строк в безоплатне володіння та користування нежитлове приміщення площею 99,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 18 травня 2015 року ОСОБА_1 просила ФОП ОСОБА_2 звільнити орендоване приміщення до 20 липня 2015 року, посилаючись на пункт 8.2 договору оренди від 01 січня 2012 року.

Відповідач отримав вищевказаний лист 21 травня 2015 року та листом від 10 липня 2015 року повідомив позивача про відмову звільнити орендоване приміщення.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник (титульний володілець), за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном.

Перешкодою у здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Порушення права розпорядження має місце в тих випадках, коли власник незаконно обмежується у можливості реалізації не тільки правомочності користування, але і розпорядження. Отже, негаторним позовом може бути захищене право власності і право законного володіння. Право на негаторний позов має власник, а також титульний власник, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею.

Підставою для подання позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Припинення договору (як правової підстави для користування майном) є підставою для припинення прав та обов`язків сторін, їх взаємних зобов`язань за цим договором, а в даному випадку - для повернення майна відповідачем за вимогою позивача для можливості безперешкодного користування власником своїм майном на свій розсуд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 18 травня 2015 року скористалася своїм правом, передбаченим пунктом 8.2 договору та відмовилась від договору оренди, письмово попередивши про це відповідача. Оскільки відповідач отримав лист позивача про відмову від договору оренди 21 травня 2015 року, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір оренди було припинено з 22 липня 2015 року.

Оскільки відповідач відмовився звільнити орендоване приміщення, про що повідомив позивача своїм листом від 10 липня 2015 року, та після припинення договору оренди (22 липня 2015 року) не повернув належне орендодавцю майно, то суди правильно застосували до спірних правовідносин положення статті 391 ЦК України.

У цій справі ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання договору оренди від 01 січня 2012 року недійсним, застосування наслідків його недійсності, тому доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки доводам позивача про нікчемність договору оренди, є безпідставними.

Аргументи касаційної скарги про те, що передане в оренду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , не належить на праві власності ОСОБА_1 , спростовуються наявними в матеріалах справи та дослідженими судами доказами, зокрема свідоцтвом про право власності від 16 квітня 1996 року № 67 та реєстраційним посвідченням Сумського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації.

З матеріалів справи вбачається, що за довіреністю від 21 квітня 2017 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси в усіх судових установах, в тому числі місцевих, апеляційних, вищих спеціалізованих судах та Верховному Суді України з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, заявнику, третій особі. Довіреність видана строком на три роки до 21 квітня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 38 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), сторона, третя особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа (частина перша статті 44 ЦПК України 2004 року).

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», перевіряючи явку в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд установлює, чи повідомлені ті, хто не з`явився, про час і місце судового засідання з дотриманням вимог закону, чи вручені особам, які беруть участь у справі, судові повістки в строк, визначений частиною четвертою статті 74 ЦПК України 2004 року.

Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 76 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною другою статті 305 ЦПК України 2004 року неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Оскільки апеляційним судом було повідомлено представника відповідача про час і місце розгляду справи за адресою, яку він зазначив, і доказів скасування вищевказаної довіреності на представництво інтересів відповідача в судах останній не надав, то відсутні підстави вважати, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, апеляційним судом було направлено судову повістку про призначення справи до розгляду на 22 червня 2017 року на адресу ОСОБА_2 , зазначену в апеляційній скарзі для листування: АДРЕСА_2 , яка повернута з відміткою «за зазначеною адресою не проживає».

Отже, відповідач ОСОБА_2 не отримав судову повістку за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, а за умови непроживання за цією адресою він, відповідно до статті 77 ЦПК України 2004 року, зобов`язаний був повідомити суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи. За правилами цієї статті у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається за останньою відомою судові адресою і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняЗарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов