РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11857/17

пр. № 2/759/571/19

03 вересня 2019 року Святошинський районний суд м.Києва в складі :

головуючого судді- П`ятничук І.В.,

при секретарях - Немировській А.М., Винарчук М.А., Медвідчук В.В., Дрозі Т.О.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача - Гладченко В.О., Шапченко І.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ТОВ «Житло-Буд» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в зв`язку з затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 07.08.2017 р. звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Житло-Буд» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в зв`язку з затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування заявлених позовних вимог вказуючи на те, що з 11 вересня 2006 р. вона - ОСОБА_2 працювала на посаді маляра у ТОВ « Житло-Буд» та 06.07.2017 р. звільнена з посади за власним бажанням.

Як вказує позивач, з заявою про звільнення вона звернулась до відповідача завчасно 21.06.2017 р. та і наказ про звільнення видано фактично за два дні до дня звільнення, однак на час звільнення розрахунок при звільненні з нею проведено не було, та не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток.

На неодноразові звернення позивача відповідач не реагував, порушуючи права позивача у сфері трудових відносин, чим також завдав і моральної шкоди.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд постановити рішення, яким стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної відпустки за весь період роботи в розмірі 20676 грн. 25 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку у розмірі 117778 грн. 45 коп. та стягнути моральну (немайнову) шкоду в розмірі 4000 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2017 р. справа передана на розгляд судді П`ятничук І.В.

Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва від 18 серпня 2017 р. відкрито провадження по справі.

05 березня 2018 р. представником позивача подано заяву про забезпечення заявлених позовних вимог.

Відповідно од ухвали Святошинського районного суду м.Києва ід 07 березня 2018 р. вказана заява задоволена частково, вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, належні відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Житло-Буд», в розмірі, що відповідає розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем ОСОБА_2 в розмірі 94847 грн. 05 коп. що знаходяться на розрахунковому рахунку відповідача в Київському ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» р/р НОМЕР_1 , код банку - 321842.

Судом неодноразово за клопотаннями представника позивача ухвалами суду від 02.07.2018 р., 06.09.2018 р., 26.12.2018 р., 16.04.2019 р. витребовувались докази якими як вважає позивач обгрунтовуються заявлені позовні вимоги.

Як відомо, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В свою чергу, як передбачено ч. 2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст.19, 274-282 ЦПК України, справу призначено до розгляду по суті у загальному позовному провадженні за участю сторін.

В судовому засідані позивач ОСОБА_2 яка була допитана судом за клопотанням її представника та за її згодою в якості свідка вказувала суду на те, що з 2006 р. працювала в ТОВ « Житло-Буд» на посаді маляра, вказувала що відділ кадрів ТОВ Житло-Буд ніколи не знаходився в будинку профспілок де мала місце в 2014 р. пожежа, при звільненні зверталась до начальника відділу кадрів з приводу того щоб дізнатися скільки в неї залишилось днів невикористаних відпусток, однак при звільненні їй було відмовлено в наданні даних відомостей, вказувала що за час її роботи брала завжди частину відпусток, тиждень, два, а в деяких роках взагалі відпустки не брала, при звільненні компенсації за дні невикористаної відпустки не отримала. Також вказувала що в січні 2014 р. вони допомагали прибирати в офісі ТОВ «Житло-Буд» на Майдані Незалежності і жодних бухгалтерських документів в приміщеннях не було, як і документів відділу кадрів, тому посилання відповідача на те, що дані документи знищено при пожежі вважає такими, які надані для уникнення від відповідальності щодо компенсації завданої їй шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити посиаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.

Представники відповідача Гладченко В.О., Шапченко І.С., в судовму засіданні щодо задоволення заявлених впозовних вимог заперечвали та просили в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити вказуючи на обставини викладені в відзиві на заявлені вимоги.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме наданої суду копії трудової книжки позивача, остання з 14.10.2006 р. прийнята на роботу до ТОВ «Житло-Буд» на посаду маляра ( а.с. 20) та відповідно до витягу з наказу №88-к від 04 липня 2017 р. звільнена з посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України з 06 липня 2017 р.( а.с. 9).

Слід зазначити, що дійсно відповідно до договору оренди нежитлових приміщень від 12 грудня 2003 р. та акту приймання-передачі нежитлових пиміщень за адресою : м,Київ майдан Незалежності буд.2 на 8 поверсі дані пиміщення дійсно займались як офісні приміщення ТОВ «Житло-Буд» ( а.с. 72-78).

Вказані обставини також підтверджуються і свідоцтвом про державну реєстацію юридичної особи ТОВ «Житло-Буд» де зазначено місцезнаходження юридичної особи : м,Київ майдан Незалежності буд.2 ( а.с. 79-81).

Відповідно до витягу з відомостей розподілу заробітної плати № 170811СТ073391 від 11.08.2017 р. заробітна плата ОСОБА_2 становить 5089,77 грн. ( а.с. 83) від 13.07.2017 р. становить 8615,18 грн. ( а.с. 85)

Згідно до наданих суду заяв та наказів, ОСОБА_2 перебувала в щорічній основній відпустці з 18.05.2015 р. до 01.06.2015 р. ( 14 календарних днів) згідно наказу №75-к від 15.05.2015 р., в основній щорічній відпустці з 02.11.2015 р. по 11.11.2015 р. ( 10 календарних днів) згідно наказу №173-к від 28.10.2015 р., в основній щорічній відпустці з 23.05.3016 р. по 05.06.2016 р. ( 14 календарних днів, відповідно до наказу № 92-к від 11.05.2016 р., в основній щорічній відпустці з 07.12.2016 р. по 30.12.2016 р. ( 24 календарні дні) відповідно до наказу №186-к від 23.11.2016 р. ( а.с. 89-96).

Згідно до листа Київської обласної ради професійних спілок від 03.05.2018 р. № 65/01 на ім`я ОСОБА_1 . вбачається що в січні 2014 р. ТОВ «Житло Буд» в односторонньому порядку прийняло рішення про припинення договору оренди приміщень від 12.12.2003 р. ( а.с. 164)..

Відповідно до повідомлення начальника Шевченківського УП ГУНП України в м.Києві від 30.05.2018 р. на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що в період часу з 19.02.2014 р. по 31.03.2014 р. ТОВ «Житло-Буд» до Шевченківського УП ГУНП України в м.Києві щодо пожежі у Будинку профспілок на Майдані Незалежності у м.Києві не зверталось, однак, за даний період часу зареєстровано 43 звернення від юридичних та фізичних осіб ( без зазначення найменування організації, яку вони представляють) про пошкодження майна внаслідок пожежі, що свідчить про те, що не можна виключити випадку, коли звернення могли надходити від співробітників установ-фізичних осіб ( а.с. 211).

На неодноразові запити суду надано індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 за період 2007-2009 р. ( а.с. 19-22 т.с. 2).

Як вбачається з листа №106919/06 від 07.11.2018р. ГУ ПФ України в м.Києві зазначено,що звітність яка подавалась підприємствами з 2000 по 2009 роки, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року та порядку формування та подання органам Пенсійного фонду України відомостей про застраховану особу, що використовується в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 10.06.2004р. №7-6 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України в 10.08.2004р. за №1000/9599, не дає можливості встановити чи надавались працівникам відпустки, і в якій кількості, оскільки суми щорічних та додаткових відпусток включались до сум нарахованого доходу відповідного місяця. ( а.с. 254).

ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року та порядком формування та подання звіту щодо сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування органам Пенсійного фонду України, який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 05.11.2009р. №26-1 регулював питання щодо подання звітності за 2010 рік.

Як вбачається з матеріалів справи за червень 2017 року позивачу було нарахована заробітна плата в розмірі 3 200 (три тисячі двісті) гривень 00 копійок. На виконання вимог законодавства із вказаної суми ТОВ «ЖИТЛО-БУД» утримало податок з доходів фізичної особи в розмірі 576 гривен 00 копійок та військовий збір в розмірі 48 гривень 00 копійок.

13 липня 2017 року на картковий рахунок ОСОБА_2 було перераховано 2 576 (дві тисячі п`ятсот сімдесят шість) гривень 00 копійок (2 576 грн. = 3 200 - 576 - 48). На підтвердження перерахування ТОВ «ЖИТЛО-БУД» надає Витяг з відомості розподілу заробітної плати від 13.07.2017р.

Як вказували представники відповідача в судовому засіданні виплата заробітної плати в ТОВ «ЖИТЛО-БУД» відбувається 10 числа кожного місяця (або в перший робочий день після 10 числа), без затримок і перенесень.

Як вказує представник відповідача з невстановлених причин начальник оздоблювальної дільниці ОСОБА_3 не подав заступнику начальника виробничо-технічного відділу пакет документів для нарахування заробітної плати працівникам відповідної дільниці.

03 липня 2017 року заступник начальника виробничо-технічного відділу Орлова О.М. подала Генеральному директору ТОВ «ЖИТЛО-БУД» службову записку, в якій повідомила про ситуацію, що склалася.

04 липня 2017 року Генеральний директор ТОВ «ЖИТЛО-БУД» прийняв рішення нарахувати та виплатити працівникам оздоблювальної дільниці мінімальну заробітну плату, оскільки недопустимо залишати працівників без засобів до існування.

Таким чином за червень 2017 року Позивачу було нарахована заробітна плата в розмірі 3 200 (три тисячі двісті) гривень 00 копійок. На виконання вимог законодавства із вказаної суми ТОВ «ЖИТЛО-БУД» утримало податок з доходів фізичної особи в розмірі 576 гривен 00 копійок та військовий збір в розмірі 48 гривень 00 копійок.

13 липня 2017 року на картковий рахунок ОСОБА_2 було перераховано 2 576 (дві тисячі п`ятсот сімдесят шість) гривень 00 копійок (2 576 грн. = 3 200 - 576 - 48).

На підтвердження перерахування ТОВ «ЖИТЛО-БУД» надає Витяг з відомості розподілу заробітної плати від 13.07.2017р.

Статтею восьмою Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до вимог статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина.

Зазначені конституційні положення кореспондуються з положеннями ст. ст. 2 та 4 ЦПК України, ст. 5-1 КЗпП України та ст. 15 ЦК України.

За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція) передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду.

Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8,129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Судом, неодноразово задовольнялись клопотання позивача, оголошувалась перерва для витребування необхідних для підтвердження заявлених вимог доказів та допиту свідків.

Однак, отримані за запитми суду відомості належним чином не підтверджують заявлені позивачем позовні вимоги.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 вказув на те, що працював в ТОВ «Житло-Буд» і як водій допомагав перевозити речі і документи ТОВ «Житло-Буд» в лютому 2014 р. з Будинку Профспілок.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Як вбачається з матеріалів справи з заявою щодо надання відомостей про перебування в відпустках, наказів, графіків позивач звернулась до відповідача 20.06.2017 р., тоді як доказів щодо отримання даного зверення суду не надано. ( а.с. 10-12).

А вже, 21.06.2017 року ОСОБА_2 власноруч написала заяву про звільнення за власним бажанням з 06.07.2017 року.

Як вказує відповідач і дані обставини не спростовані позивачм у липні 2017 року ОСОБА_2 відпрацювала 4 робочі дні (з 03.07 по 06.07).

Таким чином за липень 2017 року позивачу було нарахована заробітна плата за 4 (чотири) відпрацьовані робочі дні в розмірі 610 гривень 00 копійок (610 = 3 200 / 21 х 4). На виконання вимог законодавства із вказаної суми ТОВ «ЖИТЛО-БУД» утримало податок з доходів фізичної особи в розмірі 109 гривен 80 копійок та військовий збір в розмірі 9 гривень 15 копійок.

11 серпня 2017 року на картковий рахунок ОСОБА_2 було перераховано 495 (чотириста дев`яносто п`ять) гривень 05 копійок (495,05 грн. = 610,00 - 109,80 - 9,15).

На підтвердження перерахування ТОВ «ЖИТЛО-БУД» надано витяг з відомості розподілу заробітної плати від 11.08.2017р.

Щодо вимог позивача про стягнення компенсації за невикористані відпустки слід зазначити наступне.

Дійсно в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 працювала в ТОВ «Житло-Буд» з 11.09.2006 року по 06.07.2017 року.

В судовому засіданні не здобуто доказів, що протягом зазначеного періоду роботи ОСОБА_2 не користувалась правом на відпустку, в порядку передбаченому законодавством.

При розрахунку днів відпустки, що підлягають виплаті у вигляді компенсації відповідач врахував невикористані 24 календарні дні відпустки за 2013 рік та за 2014 рік у неї нараховано 24 календарні дні відпустки.

У 2015 році за заявою позивача їй було надано 2 відпустки:

1). з 18.05.2015р. по 01.06.2015р., тривалістю 14 календарних дні, відповідно до Наказу №75-к від 15.05.15р.(копія заяви та наказу додається)

2). з 02.11.2015р. по 11.11.2015р., тривалістю 10 календарних дні, відповідно до Наказу №173-к від 29.10.2015р. (копія заяви та наказу додається)

Отже, за 2015 рік ОСОБА_2 використала всю належну їй відпуску.

У 2016 році позивач подавала 2 заяви про відпустку, і відповідно відпочивала 2 періоди:

1). з 29.05.2016р. по 05.06.2016р., тривалістю 14 календарних днів, відповідно до Наказу №92-к від 11.05.2016р.;

2). з 07.12.2016р. по 30 12.2016р., тривалістю 24 календарні дні, відповідно до Наказу №186-к від 23.11.2016р.

Отже, за 2016 рік позивач використала всю належну їй відпустку, тому у неї не залишилось відпустки за 2016 рік, що підлягає виплаті у якості компенсації.

Крім того, у 2016 році позивач використала додатково 14 календарних днів з відпустки, що залишилась у неї за попередні періоди.

Загалом у 2016 році ОСОБА_2 використала 38 календарних днів відпустки.

У 2017 році Позивач не виявила бажання використати відпустку.

06.07.2017 року ОСОБА_2 було звільнено за власним бажанням, відповідно до Наказу №88 від 04.07.2017р.

Керуючись положеннями Закону України «Про відпустки», Кодексу законів про працю України та використовуючи розрахунок, наведений у Листі Мінсоцполітики від 27.03.2013 р. за № 321/13/84-13, ТОВ «Житло-Буд» визначило кількість днів невикористаної відпустки, які мала ОСОБА_2 на момент звільнення.

Зокрема, як вже зазначалося вище, за період з «11» жовтня 2006 року по 31 грудня 2012 року вважається, що ОСОБА_1 використала усі дні відпустки.

За період роботи з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року ОСОБА_2 мала право на 24 календарні дні оплачуваної відпустки.

За період роботи з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. ОСОБА_2 мала право на 72 календарні дні відпустки, з яких вона використала 62 календарні дні відпустки. Виходить, що залишилось до виплати 10 календарних дні.

За період роботи з «01» січня 2017 року по «07» липня 2017 року ОСОБА_2 мала право на 12 календарних днів оплачуваної відпустки. Вказана кількість днів визначена на основі розрахунку, наведеному у Листі Мінсоцполітики від 27.03.2013 р. за № 321/13/84-13.

Таким чином, загальна кількість днів невикористаної ОСОБА_2 відпустки на момент звільнення за даними ТОВ «Житло-Буд» становила 46 календарних днів.

Обчислення середньоденної заробітної плати Позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку було проведено згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 (далі - Порядок), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців.

За інформацією, наданою бухгалтерією ТОВ «ЖИТЛО-БУД», середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення становила 231,17 грн, що підтверджується відповідною довідкою.

Компенсація за невикористані дні відпустки була виплачена у повному обсязі у липні-серпні 2017 року.

Частина компенсації була нарахована та виплачена разом із заробітною платою за червень. Виплата у розмірі 6039,18 грн. була зарахована ОСОБА_2 на картковий рахунок 13.07.2017р.. Це компенсація за 26 днів невикористаної відпустки (за вирахуванням податків та військового збору).

Друга частина компенсації - за 20 днів невикористаної відпустки була зарахована на картковий рахунок Позивача 11.08.2017р.. Виплата у розмірі 4594,72 грн. (за вирахуванням податків та зборів).

Таким чином, судом не здобуто доказів, що відповідачем не було проведено повний розрахунок із позивачем за невикористані дні відпусток.

Щодо заявлених вимог позивача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди слді зазначити наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню.

У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України), враховуючи наведене, суд вважає доцільним стягнути з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 1424 грн. з врахуванням збільшених позовних вимог про стягнення на користь позивача 142454 грн. 70 коп.

Враховуючи те, що позивач в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з цим позовом звільнена від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути у дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 47, 94, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1424 ( одну тисячу чотириста двадцять чотири) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В.П`ятничук