Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 352/389/15-ц

провадження № 61-20366св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Липівська сільська рада Тисменицького району

Івано-Франківської області, ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Тисменицького районного суду

Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року у складі судді Хоминець М. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області

від 16 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності та визнання права власності на будинковолодіння.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 проживали у будинку

АДРЕСА_1 , який належав її батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6 було репресовано, у цьому ж році він помер. Чоловіка позивача ОСОБА_4 також було репресовано,

а 30 жовтня 1950 року ОСОБА_1 разом із сім`єю та її матір`ю

ОСОБА_7 виселено із села Липівка Тисменицького району

Івано-Франківської області і відправлено на спеціальне поселення в Нижньо-Удинський район Іркутської області Російської Федерації, все майно було конфісковано. У батьківський будинок було заселено сім`ю

ОСОБА_8 (дружина ОСОБА_9 , дочка ОСОБА_10 ).

29 червня 1958 року її, чоловіка, дочку і матір звільнено із спеціального поселення, а 03 жовтня 1991 року - реабілітовано.

Постановою Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40 вирішено: 1) на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» повернути будинок у селі Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області ОСОБА_4 ; 2) враховуючи похилий вік ОСОБА_10 та згоду

ОСОБА_4 дозволити їй проживати у цьому будинку без права заповіту іншим; 3) дану постанову направити у Виконавчий комітет Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та районному нотаріусу.

Оскільки позивач із чоловіком на той час мали інший будинок для проживання, вони не наполягали на виселенні ОСОБА_10 , враховуючи її похилий вік та відсутність в селі вільного житлового фонду, яким повинні бути забезпечені такі особи при їх виселенні внаслідок повернення майна реабілітованим.

Також позивач вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_4 помер, після смерті якого вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Виконуючи волю свого покійного чоловіка та постанову комісії з поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40, не перешкоджала

ОСОБА_10 проживати в успадкованому будинку до смерті.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 , позивач звернулась до нотаріуса за оформленням спадщини, проте, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне будинковолодіння, оскільки останнє належало її чоловікові ОСОБА_4 на підставі постанови комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року

№ 40. Вказував, що Виконавчий комітет Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області рішенням від 26 жовтня 1999 року незаконно визнав право власності на будинковолодіння за ОСОБА_10 , на підставі якого незаконно 18 жовтня 2000 року видано останній свідоцтво про право власності.

На підставі вищевказаного, ОСОБА_1 , з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог, просила суд визнати незаконним рішення Виконавчого комітету Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26 жовтня 1999 року у частині визнання за ОСОБА_10 права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 ; визнати незаконним свідоцтво про право власності від 18 жовтня 2000 року, видане Виконавчим комітетом Липівської сільської ради Тисменицького району

Івано-Франківської області на ім`я ОСОБА_10 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після померлого чоловіка ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області

від 08 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постанова Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40 не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності ОСОБА_4 на спірне будинковолодіння.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня

2016 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що чоловік позивача

ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не набув права власності на спірне будинковолодіння, тому позивач, яка прийняла спадщину після його смерті у порядку пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР

(у редакції Закону 1963 року), не успадкувала права власності на спірне будинковолодіння. При цьому правовстановлюючі документи, що підтверджують за ОСОБА_10 право власності на спірне будинковолодіння, видані їй правомірно та відповідно до вимог чинного на час їх видачі законодавства.

Додатковим рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2017 року (у складі судді Хоминець М. М.) вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_4

у передбачений законом строк не скористався своїм правом на отримання правовстановлюючого документу, а саме - свідоцтва про право власності на повернутий йому будинок, яке на той час видавалось виконавчими комітетами сільських рад, або правом на внесення відповідних змін до погосподарської книги сільської ради щодо заміни власника господарства. Проте, відсутність свідоцтва про право власності на нерухоме майно не може позбавляти особу самого права власності, а запис у погосподарській книзі села ніколи не був правовстановлюючим документом, що підтверджує або надає право власності.

Крім того, суди не встановили, що ОСОБА_10 правомірно та законно проводила новобудову чи перебудову даного будинку, що може бути підтверджено відповідними рішеннями ради та договором про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва будинку, проектною документацією , планом забудови земельної ділянки.

Отже, підстави, з яких ОСОБА_10 визнано власником спірного домоволодіння суди попередніх інстанцій не досліджували, відсутній акт введення в експлуатацію домоволодіння та будь-які інші докази створення ОСОБА_10 спірного домоволодіння. Тому право власності на будинковлодіння визнано за ОСОБА_10 безпідставно всупереч діючому законодавству.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_10 відповідно до свідоцтва про право власності, яке видане Виконавчим комітетом Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 18 жовтня 2000 року на підставі рішення Виконавчого комітету Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26 жовтня 1999 року № 24 та зареєстроване Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Івано-Франківське ОБТІ») 18 жовтня 2000 року.

Відповідно до витягу з акта опису майна, конфіскованого у ОСОБА_4 , значиться: хата, крита соломою, розміром 10х5; стодола-стайня, крита соломою, - 12х6; будівельні матеріали; сіно лугове; картопля; дрова.

Згідно з довідкою про реабілітацію від 03 жовтня 1991 року, яка видана про те, що ОСОБА_4 , 1924 року народження, ОСОБА_1 , 1927 року народження, ОСОБА_7 , 1895 року народження, 31 жовтня 1950 року виселені із села Липівка Тисменицького району Станіславської області на спеціальне поселення з конфіскацією майна в Нижньо-Удинський район Іркутської області Російської Федерації. Разом з ними виселена дочка - ОСОБА_11 , 1950 року народження. 29 червня 1958 року зі спеціального поселення звільнені ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Постановою Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40 вирішено: 1) на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» повернути будинок у селі Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області ОСОБА_4 ; 2) враховуючи похилий вік ОСОБА_10 та згоду

ОСОБА_4 дозволити їй проживати у цьому будинку без права заповіту іншим; 3) дану постанову направити у Виконавчий комітет Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та районному нотаріусу.

Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 05 грудня 2014 року, за померлим чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_4 значиться житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , який розташований на приватизованій земельній ділянці. Згідно з погосподарською книгою за 1950-1952 роки померлий ОСОБА_4 разом із дружиною ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_11 проживали в житловому будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до постанови Тисменицької комісії з питань поновлення прав реабілітації від 12 червня 1992 року № 40 померлий ОСОБА_4 є власником житлового будинку за вищевказаною адресою Відсутність арешту (заборони) на спадковій будівлі перевірено в Липівській сільській раді Тисменицького району Івано-Франківської області. Заповіт від імені ОСОБА_4 у Липівській сільській раді Тисменицького району Івано-Франківської області не посвідчувався.

Відповідно до довідки, виданої ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», згідно з архівними даними 18 жовтня 2000 року за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось. Станом на 18 жовтня 2000 року (момент здійснення реєстрації права власності) до складу домоволодіння входили житловий будинок (літера А), загальною площею 44,3 кв. м, житловою площею

20,0 кв. м, який мав 25 % зносу, сарай (літера Б) - 21,5 кв. м, який мав 25 % зносу, сарай (літера В) - 29,5 кв. м, який мав 30 % зносу, сарай (літера Г) - 5,4 кв. м, який мав 30 % зносу. У ході проведення обстеження встановлено, що технічні характеристики об`єкта не змінились.

Відповідно до технічного паспорта будинку, останній збудований

у 1968 році.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_10 склала заповіт на користь ОСОБА_2 , якому вона заповіла все її майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося б і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право. Зазначений заповіт посвідчений секретарем Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 13 жовтня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 83.

Також суди встановили, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2016 року у справі № 352/1014/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 (який є спадкоємцем ОСОБА_10 ) до Тисменицької районної ради Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконною та скасування постанови відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною 55 Конституції України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 15 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У Преамбулі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Згідно зі статтею 4Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах,

у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Статтею 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особо довідки про реабілітацію згідно з цим Законом.

Порядок компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1993 року № 112

(далі - Положення № 112 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до пункту 9 Постанови Верховної Ради України від 24 грудня

1993 року № 3812-XII «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реабілітовані згідно із статтями 1 та 3 цього Закону особи (їх спадкоємці першої черги) мають право на повернення (відшкодування вартості) вилучених у них будинків, майна (стаття 5).

Можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин: правомочного проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб (дитячих закладів, лікарень тощо).

Не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані.

В разі неможливості повернення будівель чи майна у натурі реабілітованому (його спадкоємцям першої черги) їх вартість відшкодовується установами, організаціями та їх правонаступниками громадянам та їх спадкоємцям, а якщо ці фізичні та юридичні особи та їх правонаступники невідомі - фінансовими органами з коштів місцевого бюджету у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог посилалась на довідку про реабілітацію від 03 жовтня 1991 року, відповідно до якої 29 червня 1958 року зі спеціального поселення звільнені вона та члени її сім`ї.

На підставі постанови Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40 будинок АДРЕСА_1 повернуто її чоловікові ОСОБА_4 .

Згідно з витягом з акта опису майна, конфіскованого у ОСОБА_4 , значиться: хата, крита соломою, розміром 10х5; стодола-стайня, крита соломою, - 12х6; будівельні матеріали; сіно лугове; картопля; дрова.

Відповідно до пункту 2 постанови Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40 враховуючи похилий вік ОСОБА_10 та згоду ОСОБА_4 , дозволено ОСОБА_10 проживати у будинку АДРЕСА_1 без права заповіту іншим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що вказана постанова Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності реабілітованого ОСОБА_4 на спірне будинковолодіння.

Крім того, вказаною постановою ОСОБА_4 лише повернуто спірний будинок без зазначення його адреси і технічних характеристик, без посилання на те, що конфіскований будинок, який підлягав поверненню, належав на праві власності ОСОБА_4 або членам його сім`ї, без посилання про передачу будинку у власність ОСОБА_4 чи про визнання за останнім права власності на цей будинок.

Проте, повністю з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до частини третьої пункту 9 постанови Верховної Ради України від 24 грудня 1993 року № 3812-XII «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані.

Тобто, саме лише правомірне проживання громадян у будинку, який перебуває на балансі місцевої ради, не може бути перешкодою для його повернення реабілітованій особі, якщо відсутні інші умови.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент винесення постанови Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих

від 12 червня 1992 року № 40, спірний будинок не було передано у власність, не було перебудовано у нежитлову будівлю чи суттєво перебудовано. Тому вказаною постановою ці обставини враховані і повернуто будинок ОСОБА_4

Апеляційний суд наведеного не врахував.

Крім цього, не звернув уваги на те, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2016 року у справі № 352/1014/15-ц встановлено, що постанова Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40, яка

є правовим актом індивідуальної дії, виданим суб`єктом владних повноважень, який стосувався прав та законних інтересів ОСОБА_10 , пов`язаний нерозривно з її особою і який нею не був оскаржений відповідно до закону за її життя впродовж двадцяти двох років.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача ОСОБА_4 , заповіту не залишив.

Разом з тим, як стверджувала позивач, оскільки вона проживала разом з чоловіком у будинку АДРЕСА_2 , то прийняла спадщину, фактично вступивши у володіння майном.

Крім того, позивач стверджувала, що не мала можливості оформити право власності на будинок, який було повернуто її чоловікові ОСОБА_4 , оскільки пунктом 2 постанови Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40 передбачено проживання там ОСОБА_10 до її смерті (без права нею заповіту на це будинок).

Разом з тим, відсутність свідоцтва про право власності на нерухоме майно не може позбавляти особу самого права власності, а запис в погосподарській книзі села ніколи не був правовстановлюючим документом, що підтверджує або надає право власності.

Також, апеляційний суд не звернув уваги на те, що рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2016 року у справі № 352/1014/15-ц є чинним, та не врахував, що відповідно до постанови Тисменицької районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12 червня 1992 року № 40 ОСОБА_10 мала право проживати у спірному будинковолодінні без права заповіту іншим, тому видача свідоцтва про право власності на спадкоємця ( ОСОБА_2 ) суперечить вказаній постанові.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 жовтня 2000 року ОСОБА_10 отримала свідоцтво про право власності на будинковолодіння

АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 померла, після своєї смерті залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 вказував, що

ОСОБА_10 під час багаторічного проживання у спірному будинковолодінні перебудувала його, що підтверджується даними технічного паспорту.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та довідки, виданої ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», у ході проведення обстеження встановлено, що технічні характеристики об`єкта - домоволодіння АДРЕСА_1 , не змінились.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що спадкоємці побудували новий будинок на місці старого чи повністю зробили його реконструкцію. Оскільки суди ці обставини не встановили на підставі належних та допустимих доказів (висновку спеціалістів), тому висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_10 під час багаторічного проживання у спірному будинковолодінні перебудувала його,

є передчасним.

Також апеляційний суд не врахував, що матеріали справи містять заяву ОСОБА_10 , в якій вона просить комісію вирішити питання про виплату їй грошової компенсації (повернення вартості конфіскованого майна її сім`ї), у тому числі й у зв`язку із тим, що повернувся власник майна ОСОБА_4 , що свідчить про те, що процедура розгляду зазначених питань комісією з прав реабілітованих їй була відома.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що за життя ОСОБА_4 ,

до 30 серпня 2001 року, протягом дев`яти років, не був отриманий правовстановлюючий документ та фактично будинок не був повернутий у строк, передбачений пунктом 16 Положення № 112 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Разом із тим, апеляційним судом не встановлено, чи міг бути повернутий спірний будинок

ОСОБА_4 у власність з оформленням відповідного документа, за умови права проживання там ОСОБА_10 довічно без права передачі його у спадок.

Згідно з пунктами 13 і 14 Положення № 112 юридичні та фізичні особи повертають реабілітованим майно або відшкодовують його вартість в установлені комісією строки, але не пізніше одного року після прийняття рішення.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не звернув уваги на те, що права реабілітованих осіб не були захищені у будь-який спосіб, визначений чинними на час виникнення спірних правовідносин нормами права.

Апеляційний суд не дав оцінки доводам позивача про її порушене право і законний інтерес та не мотивував спростування цих доводів.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд всебічно і повно не з`ясував обставини справи та не встановив достатньо повно їх фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська