Ухвала

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 463/5896/14-ц

провадження № 61-4645св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник позивача - Кушнерик ОленаСтефанівна,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Копняка С. М., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що Личаківський районний суд м. Львова розглядає кримінальне провадження у справі № 463/5082/14-к щодо вчинення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 злочинів. У зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_5 заявив до банку цивільний позов про стягнення 74 710,70 грн на підставі договору від 08 липня 2013 року № 12 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи (далі - договір банківського вкладу), укладеного між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі завідувача Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10103/0332 ОСОБА_7 Банк зазначав, що ОСОБА_5 не має доказів на підтвердження укладення договору банківського вкладу, а надана ним заява про прихід готівки від 08 липня 2013 року № 1230475 не відповідає за формою та змістом договорам банківського вкладу та квитанції, що видається на підставі такого договору; у заяві про прихід готівки зазначено неправильне найменування банку, неіснуючий дебетний рахунок відділення банку, номер рахунків платника відрізняється від номеру, зазначеному у договорі банківського рахунку, сума вкладу відображена в графі «дебет», а не «кредит», відсутній відбиток печатки (штамп) банку та/або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ; за цим договором банківського вкладу не відкривався депозитний рахунок. Банк зазначав, що з наданих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свідчень у кримінальному провадженні слідує, що договір банківського вкладу вони виготовили вдома на власній оргтехніці без внесення коштів у касу банку.

За викладених обставин позивач просив визнати нікчемним договір банківського вкладу.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано нікчемним договір від 08 липня 2013 року № 1230475 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 487,20 грн на відшкодування судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви та апеляційних скарг.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення коштів на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленими законом, іншим нормативно-правовим актами у сфері банківської діяльності і звичаям ділового обороту. Заява про прихід готівки, видана відповідачу на підтвердження внесення ним коштів на вкладний (депозитний) рахунок, не відповідає пункту 1.4 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174, чинна на момент укладення договору банківського вкладу). Суд дійшов висновку, що письмова форма договору банківського вкладу не була дотримана, а отже, цей договір є нікчемним.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що Верховний Суд України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16 виклав правий висновок про те, що після того як вкладник на підставі договору банківського вкладу передав гроші уповноваженій особі банку, власником грошей став банк, а тому в разі їх викрадення шкоду завдано банку, а не вкладнику. Суд дійшов висновку, що невідповідність заяви про прихід готівки вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, описка чи помилка в номері рахунка не впливають на дійсність правочину.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами не дотримано письмової форми договору банківського вкладу, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою неналежне оформлення касового документу та неправильно застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, оскільки обставини у зазначеній справі стосувались розгляду позову вкладника до банку про повернення вкладу/відшкодування шкоди за умови дотримання письмової форми договору.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 08 липня 2013 року в приміщенні Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10103/0332 ПАТ «Державний ощадний банк України» завідуючий цього відділення ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_5 договір № 1230475 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, відомості про який не були внесені до електронних автоматизованих банківських систем.

На підтвердження внесення ним коштів у сумі 61 500,00 грн ОСОБА_7 видала ОСОБА_5 заяву про прихід готівки від 08 липня 2013 року № 1230475.

Подібні договори банківського вкладу ОСОБА_7 як уповноваженою особою ПАТ «Державний ощадний банк України» укладались із іншими особами.

За фактом зловживання ОСОБА_7 своїм службовим становищем та умисним заволодінням коштами вкладників були відкриті 5 кримінальних проваджень.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року у справі № 463/3982/14-к ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п'ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України. Зазначений вирок суду змінено ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року у частині визначення покарання.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга статті 1059 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу; сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок; строк зберігання коштів (за строковим вкладом); розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін; умови дострокового розірвання договору; інші умови за погодженням сторін.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

До обов'язкових реквізитів касових документів, які оформляються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище), також належать номер рахунку отримувача та найменування і код банку отримувача.

Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції № 174, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що заява про прихід готівки від 08 липня 2013 року № 1230475 не містить відбитка печатки (штампа) або електронного підпису працівника банку (філії, відділення), засвідченого електронним підписом САБ; у заяві зазначено номер рахунку отримувача, який відрізняється від того, що вказаний у договорі банківського вкладу, неправильно зазначено найменування банку та неіснуючий номер дебетового рахунку.

Зазначені обставини суд першої інстанції визнав такими, що свідчить про нікчемність спірного правочину.

Суд апеляційної інстанції у справі дійшов протилежного висновку про відсутність підстав для визнання договору банківського вкладу недійсним (нікчемним).

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі (провадженні) № 6-17цс12 викладено правовий висновок про те, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

У постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі (провадженні) № 6-118цс14 викладено правовий висновок про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі (провадженні) № 6-352цс16 викладено правовий висновок про те, що договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов'язань за договором.

Проте у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 463/2111/14-ц за тотожних обставин Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, не зазначаючи про відхід від правових висновків у раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду України, погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що заява на внесення готівки не відноситься до прибуткових касових документів, які передбачені Інструкцією № 174, та не засвідчує факт прийняття банком від відповідача готівки на вклад. Крім того, долучений до позовної заяви договір на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, складений за формою, яка не відповідає типовим формам договорів про вклад, що були затверджені постановою Правління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 15 квітня 2008 року № 131 і були чинними станом на дату, яка зазначена в договорі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 18 квітня 2018 року № 463/6415/14-ц, провадження № 61-6047зпв18) відмовив у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах у аналогічній справі.

Обставини справи № 463/6415/14-ц є подібними тим, що виникли у цій справі, стосувались визнання нікчемним договору на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, який укладався між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі завідуючого Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10013/0332 ОСОБА_7 та ОСОБА_10

У зазначеній справі рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України», визнано спірний договір нікчемним. Такий висновок судів мотивований тим, що заява про прихід готівки, яка надавалась уповноваженою особою ПАТ «Державний ощадний банк України» на підтвердження внесення ОСОБА_10 як вкладником коштів згідно з договором про вклад «Депозитний», не є належним та допустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам, викладеним у пункті 1.4 Інструкції № 174, а саме: номер рахунку, на який внесено кошти, є відмінним від номера рахунку, вказаного у договорі банківського вкладу, а також на цій заяві відсутній відбиток печатки (штампа) та/або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ, який міг би засвідчувати факт прийняття банком коштів.

Отже, суди касаційної інстанції при вирішенні аналогічних справ мають різні підходи до застосування норм матеріального права, а саме, вимог закону до форми договору банківського вкладу, за умови виконання яких письмова форма договору вважається додержаною.

Зокрема, документ, виданий на підтвердження внесення коштів, повинен відповідати вимогам, встановленим законодавством у сфері банківської діяльності та положенням договору.

Водночас недотримання зазначених вимог закону можна кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

У кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_7 (№ 463/3982/14-к) потерпілими вкладниками ПАТ «Державний ощадний банк України» визнано 36 осіб.

Зокрема, у справах № 461/5321/14-ц за позовом ОСОБА_11 до ПАТ «Державний ощадний банк України» та № 463/2090/15-ц за позовом ОСОБА_12 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів, та зустрічними позовами банку про визнання договорів банківських вкладів недійсними суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення про задоволення позовів вкладників, стягнення коштів з банку та відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договорів банківських вкладів недійсними; постановами Верховного Суду від 04 квітня 2018 року (справа № 461/5321/14-ц) та від 28 листопада 2018 року (справа № 463/2090/15-ц) судові рішення залишені без змін.

На цей час на розгляді Верховного Суду знаходяться: справа № 463/2698/15-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_13 про визнання правочину нікчемним та справа № 464/4749/15-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_14 про визнання нікчемним договору банківського вкладу.

У судовій практиці непоодинокі випадки розгляду справ за позовами банків до вкладників щодо визнання договорів недійсними (нікчемними) та позовами вкладників щодо стягнення коштів за договором банківських вкладів, у яких фінансова установа оспорює дійсність таких правочинів з тих підстав, що договори були укладені уповноваженими особами банку, які, зловживаючи своїм службовим становищем, заволоділи коштами вкладників без оформлення реальних договорів банківського вкладу, без внесення договорів до електронних автоматизованих банківських систем та необлікування коштів на рахунках банку.

За наявності невизначеної кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути, за відсутності чіткої правозастосовчої практики з цих правових питань, постає виключна правова проблема застосування статті 1059 ЦК України у такій категорії справ.

З урахуванням наведеного є підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, пунктом 7 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 463/5896/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик