ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5689/19 Справа № 172/72/19 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 січня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до КНП «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі. Просила поновити її на роботі на посаді оператора комп`ютерного набору бухгалтерії КНП «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області (а.с.3).

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до КНП «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора комп`ютерного набору бухгалтерії КНП «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області. Допущено негайне виконання рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Вирішено питання щодо судового збору (а.с.84-87).

Не погодившись з рішенням суду, КНП «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області звернулося з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ними були дотримані всі вимоги законодавства України при звільнені позивачки та немає правових підстав, передбачених зокрема, порушенням ст. 40 КЗпП України, для поновлення її на роботі, а рішення суду першої інстанції не може бути виконане взагалі, оскільки, відповідно до штатного розпису підприємства на 2018 рік, затвердженого 27 грудня 2018 року, така посада на момент звернення позивачки з позовом до суду на підприємстві відсутня (а.с.104-108).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2011 року ОСОБА_1 призначена на посаду оператора з введення даних в ЕОМ інформаційно-аналітичного відділу КЗ «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» в порядку переведення з Васильківської ЦРЛ на підставі наказу № 2-к від 01.12.2011 року (а.с.6-7).

11 вересня 2018 року КЗ «Васильківський центр ПМСД» реорганізовне в КНП «Васильківський центр ПМСД».

Відповідно до наказу від 26 жовтня 2018 року, виданого КНП «Васильківський центр ПМСД» з 26 грудня 2018 року скорочено чисельність посад, в тому числі 1,0 посаду оператора комп`ютерного набору бухгалтерії. З наказом про скорочення ОСОБА_1 ознайомлена про що свідчить власноручний напис, виконання якого підтверджено позивачкою (а.с.28-29).

Письмове попередження ОСОБА_1 , про її скорочення, останньою не підписано, про що 26 жовтня 2018 року складено відповідний акт ( а.с.30, 31).

22 грудня 2018 року позивачка надала роботодавцю заяву про згоду на переведення на іншу роботу на підприємстві на посаду медичної сестри на вакантне місце або на тимчасово вільне місце у зв`язку з декретною відпусткою працівника та надала документи про відповідну освіту (а.с.34).

На вказану заяву роботодавцем позивачці запропоновано переведення на вакантну посаду медичної сестри Павлівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини з місцем знаходження у с. Павлівка Васильківського району (а.с.35).

На вказану пропозицію позивачка не погодилась у зв`язку з віддаленістю роботи від місця проживання та відсутністю транспортного сполучення між населеними пунктами.

26 грудня 2018 року позивачка звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (а.с.36-37).

Станом, на час звільнення позивачки, відповідно до звіту про наявність вакантних посад у Васильківському центрі первинної медико-санітарної допомоги від 24.01.2019 року у Васильківській амбулаторії загальної практики сімейної медицини наявні 4,5 вакантних посад медичної сестри, в тому числі, тимчасово вакантні, у зв`язку з перебуванням основного працівника в декретній відпустці 3 посади та 0,5 за сумісництвом (а.с.16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у роботодавця на момент звільнення ОСОБА_1 була можливість переведення її на іншу роботу, при чому вакантні посади на час розгляду справи існують, але керівництвом закладу не було запропоновано таке переведення, тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що звільнення позивача здійснене з грубим порушенням вимог ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, станом на час звільнення позивачки, відповідно до звіту про наявність вакантних посад у Васильківському центрі первинної медико-санітарної допомоги від 24.01.2019 року, у Васильківській амбулаторії загальної практики сімейної медицини наявні 4,5 вакантних посад медичної сестри, в тому числі тимчасово вакантні у зв`язку з перебуванням основного працівника в декретній відпустці 3 посади та 0,5 за сумісництвом.

Однак, позивачці під час звільнення не було запропоновано обійняти одну з вказаних посад, не зважаючи на її згоду.

Згідно з чинним законодавством України обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

За змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов`язок по працевлаштуванню працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Враховуючи вищевикладене, твердження апелянта щодо достатності однієї пропозиції іншої посади працівнику, колегією суддів не приймаються.

Доводи апелянта, про недостатність кваліфікації позивачки для роботи медичною сестрою у Васильківській АЗПСМ є необґрунтованими, так як посади медичної сестри у цій амбулаторії та Павлівській амбулаторії, яка була запропонована підприємство, є рівнозначними, такими, що не потребують більшого чи меншого рівня кваліфікації або досвіду.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання на відсутність вільних посад, що унеможливлює виконання рішення суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана обставина не впливає на дотримання законодавства при звільненні позивачки, що саме є предметом розгляду справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду, в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Васильківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Васильківської районної ради Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: