Провадження №22-ц/812/313/19 №22-ц/812/314/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Миколаїв

Справа № 487/2389/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання недійсним договору та витребування автомобіля із чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Нікітіним Д.Г. 22 жовтня 2018 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

та на ухвалу цього ж суду від 7 грудня 2018 року про виправлення описки, дата складення повного тексту ухвали не зазначена

у с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та витребування автомобіля із чужого незаконного володіння ОСОБА_3

В обґрунтування позову зазначав, що 25 серпня 2016 року між відповідачами укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно зазначеного договору ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 автомобіль марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3, який 24 жовтня 2013 року був придбаний ним та ОСОБА_2 як подружжям за спільні кошти.

Вказував, що даний правочин виходить за межі дрібного побутового, оскільки він не надавав згоди на реалізацію автомобіля, а ОСОБА_2 не мала повного обсягу цивільних повноважень на відчуження транспортного засобу, а тому просив визнати недійсним укладений між відповідачами договір відчуження автомобіля з посиланням на ст. ст. 65, 68 Сімейного кодексу України, ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України та витребувати автомобіль із чужого незаконного володіння ОСОБА_3

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 7 грудня 2018 року про виправлення описки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування задоволення вимог позивача щодо витребування автомобілю із чужого незаконного володіння ОСОБА_3, виключивши посилання на ст. 215, 216 ЦК України та включивши посилання на ст. 388 ЦК України.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду про виправлення описки ОСОБА_1, посилаючись на те, що у ній суд фактично змінив суть судового рішення , просив її скасувати як незаконну.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2009 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 року, шлюб між сторонами розірвано.

24 жовтня 2013 року подружжям за спільні кошти був придбаний автомобіль марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру в Миколаївській області МВС України від 30 березня 2017 року за вих. №31/14- 1019.

25 серпня 2016 року між відповідачами укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно зазначеного договору ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 автомобіль марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що він не надавав згоди на реалізацію спірного транспортного засобу, тому вважав своє право власності на автомобіль порушеним та просив витребувати цей транспортний засіб у ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 2 ст. 68 СК України, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Оскільки спірний автомобіль є цінним майном, вищевказаний правочин виходить за межі дрібного побутового і згідно чинного законодавства позивач повинен був надати свою письмову згоду на відчуження даного майна, тому суд першої інстанції вважав, що спірний договір купівлі-продажу між відповідачами укладений з порушенням ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, так як для його укладення не було отримано згоду ОСОБА_1, як співвласника даного майна.

Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржувалось.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні вимог про витребування спірного автомобіля у ОСОБА_3 на підставі ст. 388 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача підлягають захисту із застосуванням правового механізму передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України, а не ст. 388 ЦК України, а оскільки позивачем вимог про застосування наслідків недійсності правочину по справі не заявлено, то з урахуванням положень ст. 11 ЦПК України, суд відмовив у задоволенні вимог про витребування майна.

Проте з таким висновком , колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для витребування спірного автомобіля у ОСОБА_3, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Разом з тим, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у справі № 755/20923/14-ц від 3 травня 2018 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, з урахуванням ухвали цього ж суду від 7 грудня 2018 року про виправлення описки, в частині відмови у задоволення вимог ОСОБА_1 про витребування майна слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог з вищезазначених підстав.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що ухвалою про виправлення описки суд фактично змінив суть судового рішення, оскільки мотивувальна частина рішення містить висновок про відмову у задоволенні вимог про витребування майна.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381,382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2018 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 7 грудня 2018 року про виправлення описки в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про витребування майна скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна відмовити з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: В.В. Коломієць

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.