Постанова

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 676/4533/16-ц

провадження № 61-36108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод»,

третя особа - Кам`янець-Подільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2017 року у складі судді Семенюк В. В. та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 16 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Спірідонової Т. В., Купельського А. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод» (далі - ТзДВ «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод») про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що із 30 грудня 1974 року по 30 листопада 2002 року він працював на Кам`янець-Подільському електромеханічному заводі. 28 грудня

1989 року він отримав виробничу травму та перебував на лікуванні по 31 березня 1990 року. Відповідач всупереч вимогам законодавчих актів не провів нарахування та виплату коштів за період тимчасової непрацездатності у повному об`ємі. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року стягнуто з відповідача на його користь недораховані та невиплачені кошти за період тимчасової непрацездатності із 28 грудня 1989 року по 31 березня

1990 року у розмірі 472,42 крб, які станом на 01 липня 2015 року у національній валюті становлять 7 402,82 грн, тим же рішенням встановлено середньомісячний заробіток - 19,18 крб. При звільненні з роботи відповідач мав би виплатити йому недораховану заробітну плату. Вказані кошти виплачені відповідачем у липні

2016 року. Тому, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи із дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку із 01 грудня 2002 року по 08 липня 2016 року у сумі 1 159 020,20 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області

від 26 травня 2017 року залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог - Кам`янець-Подільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області

від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТзДВ «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: за період із 01 грудня 2002 року по 08 липня 2016 року у розмірі 9 000,00 грн та

1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що підприємство не провело з позивачем розрахунок, а розмір належних звільненому працівникові сум був з`ясований під час судового розгляду справи, проте з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся більше, ніж через 13 років після звільнення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначено з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати. Крім того, визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховано характер порушених прав позивача, істотність вимушених змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 квітня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ТзДВ «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод» залишено без задоволення. Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області

від 29 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області

від 16 квітня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 260 ЦПК України, як суд першої, так і суд другої інстанції, у мотивувальній частині мали б зазначити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону яким керувався. Крім того, відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 264 ЦПК України, як суд першої, так і суд другої інстанції, під час ухвалення рішення мали б вирішити питання яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин між сторонами.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що із 30 грудня 1974 року по 30 листопада 2002 року

ОСОБА_1 працював на ВАТ «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод», що підтверджується копією трудової книжки.

28 грудня 1989 року із ОСОБА_1 відбувся нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, у зв`язку з яким він перебував на лікуванні.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області

від 29 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з

ТзДВ «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 невиплачені кошти за період тимчасової втрати працездатності із 28 грудня 1989 року по 31 березня 1990 року у сумі 7 402,82 грн.

07 липня 2016 року ТзДВ «Кам`янець-Подільський електромеханічний завод» перераховано на користь ОСОБА_1 у рахунок погашення зазначеної заборгованості кошти у сумі 10 350,81 грн, що підтверджується випискою із карткового рахунку та розпорядженням державного виконавця від 05 липня

2016 року.

Постановою державного виконавця Кам`янець-Подільського міського відділу ДВС

від 08 липня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Кам`янець-Подільським міськрайонним судом

23 лютого 2016 року про стягнення на користь ОСОБА_1 невиплачених коштів за період тимчасової втрати працездатності, закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду у повному обсязі.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про часткове задоволення позову та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі суми належні до сплати. При цьому, враховуючи неістотність суми із сумою, яку позивач просить стягнути у порядку визначеному статтею 117 КЗпП України судами застосовано принцип співмірності й зменшено розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 260 ЦПК України, як суд першої, так і суд другої інстанції, у мотивувальній частині мали б зазначити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону яким керувався, так і доводи щодо вирішення питання яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржувані судові рішення містять висновки щодо сукупності доказів, оцінки цих доказів, визначення правовідносин, що виникли між сторонами, та застосування норм матеріального і процесуального права, відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області

від 29 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області

від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик