П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 22-1741 Головуючий у1-й інстанції - Цокол Л. І.

Унікальний №757/61112/17-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

НевідомоїТ. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, та апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача та стягнення грошових коштів,-

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 пред'явив в суд позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав позивача та стягнення грошових коштів.

Позов обґрунтований тим, що між сторонами з грудня 2012 по грудень 2013 року були укладені договори у формі заяви, а саме: договір вкладу від 20 грудня 2012 року № SAMDN9900 на оформлення вкладу "стандарт" на суму 10000 доларів США строком до 20 грудня 2013 під 10% річних, в подальшому строк вкладу було продовжено до 23 грудня 2014 включно з процентною ставкою 10,5 % річних; договір вкладу від 06 грудня 2013 року № SMDNWFD100 на оформлення вкладу "стандарт" на суму 20000 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 06 грудня 2014 року; договір вкладу від 30 грудня 2013 року № SMDNWFD100 на оформлення вкладу "стандарт" на суму 15000 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 30 грудня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_4 25287, 97 доларів США за договором від 20 грудня 2012 року №SAMDN9900; 20671, 15 доларів США за договором від 06 грудня 2013 року № SMDNWFD100; 15372, 84 доларів США за договором від 30 грудня 2013 року № SMDNWFD100, всього 61331, 96 доларів США. В решті позовних вимог щодо стягнення процентів відмовлено.

Оскільки, рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року виконане відповідачем лише 23 травня 2017 року, позивач вважає, що в останнього в силу Закону України "Про захист прав споживачів" породжується право на стягнення процентів за користування депозитними коштами та 3% річних.

З огляду на наведене позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь: проценти за користування депозитними коштами у період з 12 липня 2014 року по 22 травня 2017 року у розмірі 17 528, 18 доларів США; три відсотки річних за період з 12 липня 2014 року по 22 травня 2017 року у розмірі 5 160, 81 доларів США в гривневому еквівалентні станом на дату ухвалення судового рішення; пеню у розмірі 657 940, 72 доларів США, що станом на 13 жовтня 2017 року складає 17 523 987 грн. 90 коп. по курсу, встановленому Національним банком України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2018 року позовні вимоги задоволені частково.

Суд стягнув з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_4 проценти за користування депозитними коштами за період з 12 липня 2014 року по 22 травня 2017 року у розмірі 525, 04 доларів США, три відсотки річних за період з 12 липня 2014 року по 22 травня 2017 року у розмірі 5160, 81 доларів США, що складає 135 316 грн. 43 коп., пеню в розмірі 4900 грн., а також вирішив питання розподілу судових витрат між сторонами.

Не погодившись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування депозитними коштами та в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені у розмірі, ОСОБА_4, через свого представника, адвоката ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду в означеній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача проценти за банківським вкладом у період з 12 липня 2014 року по 22 травня 2017 року у розмірі 17 528, 18 доларів США та пеню у розмірі 67167, 53 доларів США, що еквівалентно 1 892 445 грн. 16 коп. (а.с.88-93).

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 5160, 81 доларів США, що складає 135 316 грн. 43 коп., АТ КБ "ПриватБанк" через свого представника, адвоката Каракоцю О. Р., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду в означеній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в цій частині (а.с.83-85).

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник АТ КБ "ПриватБанк", адвокат Кобзар Ю. Б., заперечувала проти її задоволення та вказала, що вимога позивача про стягнення відсотків за весь період за відсотковою ставкою відповідно до умов договорів є неправомірною. Пеня розрахована судом відповідно до формули, визначеної Верховним Судом у Постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, тому підстав для скасування рішення в тій частині, що оскаржується позивачем, немає (а.с.117-120).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник ОСОБА_4, адвокат ОСОБА_3, заперечував проти її задоволення та вказав, що суд правомірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України відповідно до правових позицій, висловлених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, тому підстав для скасування рішення в частині, що оскаржується відповідачем, немає.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: представника позивача, адвоката Тетерю І. А., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити відмовивши у задоволенні апеляційної скарги відповідача; представника відповідача, адвоката Кобзар Ю. Б., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача та просила суд задовольнити апеляційну скаргу, подану відповідачем, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи кожної апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що подані сторонами апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позову районний суд вважав встановленими наступні обставини.

Між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладені наступні договори банківського вкладу у формі заяви, а саме: договір вкладу від 20 грудня 2012 року № SAMDN9900 на оформлення вкладу «стандарт» на суму 10000,00 доларів США строком до 20.12.2013 під 10% річних, в подальшому строк вкладу було продовжено до 23.12.2014 включно з процентною ставкою 10,5 % річних; договір вкладу від 06 грудня 2013 року № SMDNWFD100 на оформлення вкладу «стандарт» на суму 20000,00 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком до 06.12.2014; договір вкладу від 30 грудня 2013 року № SMDNWFD100 на оформлення вкладу «стандарт» на суму 15000,00 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком до 30.12.2014.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4: 25 287,97 доларів США за договором від 20 грудня 2012 року № SAMDN9900; 20 671,15 доларів США за договором від 06 грудня 2013 року № SMDNWFD100; 15 372,84 доларів США за договором від 30 грудня 2013 року № SMDNWFD100, а всього 61 331,96 доларів США. В решті позовних вимог щодо стягнення процентів відмовлено.

Обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року мають преюдиціальне значення при вирішенні даного спору. Судом встановлено, що датою розірвання вище згаданих договорів банківського вкладу, а саме: № SAMDN9900, № SMDNWFD100, № SMDNWFD100, є 12 липня 2014 року.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року виконане відповідачем 23 травня 2017 року.

За таких обставин районний суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми процентів за користування депозитними коштами та 3 % річних.

Визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню за користування коштами вкладника та 3 % річних районний суд взяв до уваги та поклав у основу рішення розрахунок, складений представником відповідача, який є обґрунтованим та відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах: Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц; Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15.

У загальному своєму розрахунку сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договорами № SAMDN9900, № SMDNWFD100, № SMDNWFD100 становить: проценти за користування депозитними коштами за період з 12.07.2014 до 22.05.2017 у розмірі 525,04 долари США; три відсотки річних за період з 12.07.2014 до 22.05.2017 у розмірі 5 160,81 доларів США, що складає 135 316,43грн.; пеня у розмірі 4 900,00 грн.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів кожної апеляційної скарги апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого ОСОБА_4 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.75-77).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційні скарги сторін не містять.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності обставинам справи висновків районного суду про розмір процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, оскільки банк зобов'язаний сплатити проценти у розмірі, встановленому договором банківського вкладу, починаючи з дати вкладу до дня, який передує його поверненню вкладникові, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

У даній справі рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року встановлено, що позивач подав заяву про повернення вкладів до закінчення строку дії договорів, за умовами яких при достроковому розірванні на неповний строк вкладу проценти виплачуються по зниженій процентній ставці.

Закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Укладені між сторонами Договори банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії.

У даному випадку позивач помилково вважає, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором (10.5% та 10% річних), не врахувавши, що договором не визначено розміру ставки процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неналежного виконання грошового зобов'язання за ним.

Тому районний суд правильно застосував норму статті 1070 ЦК України та вважав, що з банку підлягають стягненню проценти за зниженою процентною ставкою.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності обставинам справи та вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" висновків районного суду про механізм обрахування та розмір пені за невиконання обов'язку повернення депозитного вкладу разом із нарахованими процентами також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Дійсно вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Верховним Судом у Постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц наведені наступні висновки щодо застосування норм права.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

За змістом вищенаведеної частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Ураховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті обставин даної справи, апеляційний суд доходить висновку, що при вирішенні позовних вимог про стягнення пені районний суд обґрунтовано поклав в основу свого рішення розрахунок, виконаний відповідачем виходячи із формули розрахунку пені, зазначеної Верховним Судом у Постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, у якій базою розрахунку - вартістю послуги, є розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника (а.с.63).

Доводи апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" щодо незаконності вимоги позивача про стягнення з Банку 3% річних, оскільки положення ст. 625 ЦК України не застосовуються при простроченні боржником виплати боргу, сума якого вже підтверджена рішенням суду, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Ці доводи є неприйнятними, оскільки вони суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права викладених, зокрема у Постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 463/4324/15-ц, про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Після закінчення строку дії договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов'язання залишається невиконаним.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" щодо неправильності розрахунку 3% річних, які повинні розраховуватися і стягуватися виключно у національній валюті - гривні, незалежно від валюти договору, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Як убачається із наявних у розпорядженні суду письмових доказів, предметом укладених між сторонами договорів банківського вкладу була іноземна валюта - долар США. Оскільки у даному випадку виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, районний суд дійшов логічного висновку, що разом зі стягненням заборгованості по вкладам - процентів за користування кредитними коштами, у іноземній валюті суд має право визначити розмір трьох відсотків річних у іноземній валюті з визначенням еквіваленту цієї суми у національній валюті у розмірі 135 316 грн. 43 коп.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційні скарги сторін не містять.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома