н/п 4-с/490/146/2018 Справа № 490/7993/13-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
УХВАЛА

іменем України

01 лютого 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Кваша С.О., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду з скаргою на дії державного виконавця Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області) Сазонова Д.К.

В обґрунтування вимог скарги зазначено, що заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2013 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» прострочену заборгованість в розмірі 527 457.50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 липня 2013 року еквівалентно 4 215 967 грн. 80 коп., заборгованість зі сплати адміністративних послуг в розмірі 86 324 грн. 40 коп., та 555 339 грн. 65 коп. пені.

Рішення суду набрало законної сили та на підставі судового рішення Центральним районним судом міста Миколаєва було видано виконавчий лист №490/7993/13-ц, який в подальшому був пред'явлений до виконавчої служби для примусового виконання.

04 жовтня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазоновим Д.К. було відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого документа.

В ході виконавчого провадження, 04 липня 2017 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазоновим Д.К. винесено постанову про опис та арешт майна, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка також була предметом іпотеки у цьому ж зобов'язанні, яку в подальшому було передано на реалізацію з електронних торгів, та в якій зареєстровані та проживають малолітні діти (правнуки заявника) - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно протоколів проведення електронних торгів №297492 від 17 листопада 2017 року, №307635 від 28 грудня 2017 року та № 316515 від 14 лютого 2018 року у призначений час торги не відбулися.

Згідно акту про реалізацію предмета іпотеки , складеного 01 березня 2018 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазоновим Д.К., вказану однокімнатну квартиру придбано ПАТ «ПУМБ» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за ціною, що складає 142 884 грн.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що в порушення вимог діючого законодавства головним державним виконавцем під час реалізації нерухомого майна з електронних торгів не було отримано дозволу органу опіки та піклування на здійснення такого правочину, ОСОБА_1 просила суд:

визнати дії головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазонова Д.К. щодо неотримання ним дозволу органу опіки та піклування на здійснення правочину щодо зазначеної однокімнатної квартири , право проживання і користування якою мають неповнолітні діти, неправомірними;

зобов'язати головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазонова Д.К. звернутися до органу опіки та піклування за отриманням відповідного дозволу на здійснення правочину щодо вказаної однокімнатної квартири , право проживання і користування якою мають неповнолітні діти.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 квітня 2018 року скаргу залишено без руху з підстав невідповідності її вимогам ст.175 ЦПК України.

На виконання вимог зазначеної ухвали 07 травня 2018 року скаржник подала скаргу (у новій редакції), в якому зазначила, що оскаржує саме протиправні дії державного виконавця, та остаточно просила:

визнати неправомірними дії головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазонова Д.К. щодо неотримання ним дозволу органу опіки та піклування на здійснення правочину при передачі на реалізацію однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , право проживання і користування якою мають неповнолітні діти;

визнати незаконною передачу на реалізацію з електронних торгів через СЕТАМ арештованого майна;

визнати і скасувати акт від 01 березня 2018 року про реалізацію предмета іпотеки;

зобов'язати головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазонова Д.К. звернутися до органу опіки та піклування за отриманням відповідного дозволу на здійснення правочину щодо однокімнатної квартири АДРЕСА_1, право проживання і користування якою мають неповнолітні діти.

Наступною ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 травня 2018 року відмовлено у прийняті скарги .

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року, ухвалу судді Центрального районного суду .м Миколаєва від 16.05.2018 року про повернення скарги як неподаної скасовано і направлено справу до суду.

Ухвалою суду від 21 серпня 2018 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду справи №490/7993/13-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

11 вересня 2018 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. та ухвалою суду прийнято до свого провадження.

Представник скаржника в суове засідання надав зачяву про розгляд скарги у його відсутність, просив про задоволення скарги, викладені у відзиві на скаргу заперечення вважає необгрунтованими та просить суд не приймати їх до уваги.

Державний виконавець надав суду заяву про розгляд скарги у його відсутнцсть, просив відмовити у задоволенні скарги з підстав, викладених у відзиві.

Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явивися.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

За правилами ст.ст.1,5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (з наступними змінами і доповненнями та в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин - винесення ухвали про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі прав заявників, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно із ч.2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Державний виконавець, відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 цього Закону).

Зокрема, він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до п.п.6,7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена чинним Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, у ст.74 вказаного Закону України зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Так, як підтверджується матеріалами справи, навиконанні у відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області ( далі- відділ) перебувало виконавче провадження № 52439720 з виконання виконавчого листа, виданого центральним районним судом м.Миколаєва від 21.05.2014 року по справі № 490/7993/13-ц про стягненя з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ПУМБ" заборгованості за кредитним договром. Виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця Відділу від 04.10.2016 року - отримана боржником особисто 10.10.2016 року, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення.

04.07.2017 року державним виконавцем Відділу описано та арешторвано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Жодних заважень до акту опису та арешту майна від ОСОБА_1, не надходило (а.с. 101)

Згідно Акту про реалізацію предмета іпотеки від 01.03.2018 року згідно заяви стягувача ПАТ "ПУМБ" - іпотечне майно придбав в рахунок погашення заборгованості іпотекодержатель , оскільки прилюдні торги з реалізації цього майна ( спірної квартири) не відбулися ( а.с. 108)

Згідно довідки ТОВ "ЛІС_ЦЕнр2 від 13.07.2017 року за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_8, 1990 року народження, та ОСОБА_7, 2012 року народження та ОСОБА_6, 2013 року народження- неповнолітні діти зареєстровані за цією адресою разом з маитір'ю - 05 липня 2016 року..

Згідно інофрмації Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 02.08.2017 року на запит державного виконавця Відділу повідомлено, що за вказаною адресою зареєстровано ОСОБА_1, та ОСОБА_8, 19990 року народження.

Тому, як зазначає у своєму відзиві державний івиконавець, довідка ТОВ "ЛІС_Центр" не була прийнята ним до уваги, а аткож враховано положення закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" , оскільки боржником у даному виконавчому провадженні не є батьки неповолітніх дітей.

З наведених підстав державний виконавець не звертався до органу опіки та піклування за отриманням дозволу на відчуження спірної квартири.

Постановою державного виконавця Відділу від 26.03.2018 року виконавчий документ повернуто стягувачу .

Відповідно до ч. 6, 9 ст. 61 ЗУ "Про виконавче провадження" , у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Відповідно до статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті укладення договору майнових прав дитини.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Жодних даних про те, що під час укладання іпотечного договору іпотекодатель надаава нотаріусучи іптекодержателю дані про те, що спірною кварторю користуються діти - державному вииконавцеві надано не було, до того ж таке є очевидним, адже неповнолітні правнуки зареєстровані за адресою спірної квартири в 2016 році, тобто через три роки після ухвалення рішення суду і через 8 років після укладення кредитного та іпотечного договорів.

Отже, державним виконавцем було правомірно встановлено, що в іпотеку банку нерухоме майно передавалося не батьками, а ОСОБА_1, яка є прабабою неповнолітніх дітей.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Для підтвердження проживання однією сім'єю необхідно підтвердити факт ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально.

Державному виконавцеві не було надано доказів того, чи онука та її неповнолітні діти є членами сім'ї боржника у виконавчому провадженні, яка є власником будинку, оскільки наявність родинних відносин не свідчить, що сторони у справі є членами сім'ї і об'єднані спільним побутом.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Тому за відсутності доказів того, що малолітні діти є членами сім'ї власника будинку ОСОБА_1 і постійно там проживають, адже реєстрація місця проживання ( яка до того ж містить лише у відомостях обслуговуваючої організації , а не Департаменту надання адміністративних послуг ММР - яка є уповноваженою особою з реєстрації місця проживання громадян України- мешканців м.Миколаєва) є лише фактом, що засвідчує адміністративну процедуру - дії державного виконавця з неотримання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію предмет а іпотеки - майна боржника у витконавчому провадженні і неазконною передачу на реалізацію з електронних торгів арештованого майна - не можуть бути визнані судом неправомірними.

Також заявляючи вимоги про визнання Акту про реалізацію предмета іпотеки від 01.03.2018 року незаконним та його скасування - заявник обґрунтовує позовні вимоги, порушеннями, які були допущені державним виконавцем, однак у судовому засіданні такі її доводи не знайшли свого підтвердження, адже будь-яких порушень Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів та ЗУ "Про виконавче провадження в частині правил реалізації арештованого майна , що є підставою для визнання результатів електронних торгів та наслідків визнання їх такими, що не відбулися - недійсними, позивачкою не наведено та судом не встановлено. Отже у задоволенні цих вимог скарги також слід відмовити за їх безпідставністю.

Як наслідок не підлягають задоволенню і вимоги про зобов'язання державного виокнавця звернутися до органу опіки та піклування за отриманям відповідного дозволу .

Керуючись ст.ст. 13, 447-451 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області- відмовити у повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 06 лютого 2019 року.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва Гуденко О.А.