Номер провадження: 22-ц/813/4031/19
Номер справи місцевого суду: 513/685/17
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 513/685/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Саратська районна державна адміністрація Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Саратська районна державна адміністрація Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання недійсними договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою адвоката Жмуд Олега Володимировича представника ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бучацької А.І. о 12 годині 01 хвилині 15 листопада 2018 року, повне рішення складено 29 листопада 2018 року,

встановив:

У липні 2017 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у червні 2018 року позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати недійсними договір дарування на земельні частки (паї), належні ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.2000 р., укладений 25.04.2000 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , рестровий №№ 1762, 1763; 2) визнати недійсним державний акт серії ОД №006527, виданий 25.08.2004 р. ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею - 6,59 га., на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 склала на її ім`я заповіт, посвідчений 14 квітня 2003 р. головою Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області. 31 травня 2007 р. державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Сулаковим І.І. їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею - 3,36 га., розташовану на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області. 25 квітня 2000 р. ОСОБА_4 . ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 права на земельні частки (паї), посвідчені сертифікатами серії НОМЕР_1 № 0283560 та серії ОД № 0283561, які ОСОБА_3 успадкувала від свого чоловіка та матері. Відповідачці був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 006527 взамін зазначених сертифікатів.

На думку позивачки, договори дарування права на земельні частки (паї) підлягають визнанню недійсним на підставі положень ст. 56 ЦК УРСР (1963 р.), оскільки укладаючи договори дарування ОСОБА_3 розрахувала на те, що ОСОБА_2 буде надавати їй допомогу на утримання як самотній, хворій людині похилого віку. Тобто, уклала договори дарування внаслідок помилки. Вважає, що ОСОБА_6 не мала інших причин безоплатно відчужувати належне їй майно на користь сторонньої людини. Позивачка зазначає, при посвідченні договорів дарування нотаріус не роз`яснював ОСОБА_3 її права і обов`язки, не попереджав її про наслідки вчинюваних нотаріальних дій. Позивачка вважає, що оскільки земельна ділянка, на яку ОСОБА_2 видано державний акт, складається із земельних часток (паїв), що були набуті відповідачем на підставі недійсних договорів дарування, вказаний державний акт також є незаконним та підлягає визнанню недійсним (а. с. 2 3 зворотна сторона).

У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити.

У судовому засіданні відповідачка та його представник позов не визнавали, просили залишити його без задоволення.

Представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області - Куртова Д.В., представник Саратської районної державної адміністрації Одеської області - Стоянова Т.О. позов не визнали, заперечували проти його задоволення.

Рішенням Саратського районного суду м. Одеса від 15 листопада 2018 р. в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні договори дарування повністю відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності угод та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а також відповідать вимогам ст.227, 244 ЦК Української РСР щодо їх нотаріального посвідчення. Договори дарування укладені у письмовій формі та посвідчені державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Борисовим І.І.. За змістом посвідчувального напису договори підписані в присутності нотаріуса, який встановив особи сторін, перевірив їх дієздатність. ОСОБА_3 підписала договори дарування в присутності нотаріуса, її особу та дієздатність було перевірено нотаріусом. Вказане свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_3 було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Позивачкою не надано доказів, якими б підтверджувалось, що ОСОБА_3 не мала наміру та не бажала дарувати належне їй майно.

Твердження позивачки, що ОСОБА_3 заповідала усе належне їй майно на момент смерті спростовуються копією спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 .. З тексту заповіту вбачається, що ОСОБА_3 не заповідала ОСОБА_1 два сертифікати на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , оскільки 25 квітня 2000 р. подарувала їх ОСОБА_2 ..

Отже суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорювані договори дарування відповідали внутрішній волі ОСОБА_3 , яка діяла свідомо та добровільно (а. с. 238 241 зворотна сторона).

Представник ОСОБА_1 адвокат Жмуд О.В. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції порушено ст. 79 ЦПК України, необґрунтованість висновків суду щодо не доведення обставин справи, на які позивачка посилалась, як на підставу задоволення позовних вимог. Апелянт зазначає, що на момент укладання договору дарування ОСОБА_3 була людиною похилого віку, хворіла та потребувала матеріальної допомоги, у неї не було близьких родичів, які б могли надавати їй допомогу. Позивачка на той час була неповнолітньою і можливості самостійно заробляти гроші та матеріально допомагати ОСОБА_3 не мала. За таких обставин ОСОБА_3 для того, щоб добути кошти передавала в оренду земельні частки (паї).

Апелянт зазначає, що свідок ОСОБА_7 підтвердив, що його мати ОСОБА_8 товаришувала з ОСОБА_3 , якій неодноразово давала кошти в борг. ОСОБА_3 вирішила подарувати землю ОСОБА_8 в рахунок погашення боргу та з метою отримання допомоги. ОСОБА_7 підтвердив, що він особисто привозив для ОСОБА_3 кошти та продукти.

Апелянт не погоджується з висновком суду про доведеність відповідності внутрішній волі ОСОБА_3 при укладені оскаржуваних договорів дарування та відсутності з боку нотаріуса порушень положень ст. 5 ЗУ «Про нотаріат», оскільки з тексту договорів взагалі не можливо встановити факт того, що дарувальниця читала їх перед підписанням.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_9 підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_10 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Просила залишити без змін оскаржуване рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що після заключення спірних договорів ОСОБА_3 не висловлювала наміру повернути подаровані права на земельні частки (паї), що свідчить про розуміння ОСОБА_3 вказаного волевиявлення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 56, 243, 244 ЦК УРСР, ст. ст. 11, 203, 215, 229 - 233, 717 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 81, 82, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Судом встановлено, що згідно довідки Саратського районного відділу земельних ресурсів № 262 від 29.05.2007 р., вбачається, що згідно сертифікату серії ОД № НОМЕР_4 , ОСОБА_3 належало право на земельну частку (пай) розміром 4,2 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Успенівське», розташованого в с. Успенівка Саратського району Одеської області (а. с. 219). 21 вересня 2004 р. земельна частка (пай) була виділена в натурі та ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на змельну ділянку серії НОМЕР_1 № 006671, земельна ділянка площею 3,36 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області (а. с. 218). Окрім того, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 19.04.2000 р., ОСОБА_3 належали ще два права на земельні частки (паї) розміром по 4,2 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Успенівське», розташованого в с. Успенівка Саратського району Одеської області (сертифікати на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , видані на ім`я ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідно).

Згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Борисовим І.І., 25 квітня 2000 р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), яка знаходиться в складі земель колективного сільгосппідприєства «Успенівське» розміром 4,2 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі. Вартість вказаної земельної частки (пая) становить 14311 гривень (а. с.155 - 159).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Успенівською сільською радою Саратського району ОСОБА_3 померла у віці 65 років, 24 ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Успенівка Саратського району (а. с. 8).

Після укладення договорів дарування два сертифікати серії ОД № 0283560 та серії ОД № 0283561 на право на земельну частку (пай) ОСОБА_3 передала обдарованій ОСОБА_2 25 серпня 2004 р. ОСОБА_2 взамін подарованих ОСОБА_3 сертифікатів серії НОМЕР_2 та серії ОД НОМЕР_6 0283560 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 006527. Земельними частками (паями) з моменту укладання договорів дарування, а згодом і земельною ділянкою користується ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_3 не зверталась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання договорів дарування від 25 квітня 2000 р. земельних часток (паїв) недійсними.

Відповідно до частин 1, 2 статті 243 ЦК УРСР (1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Частинами 1, 3 статті 244 ЦК (1963 року) встановлено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 статті 56 ЦК УРСР (1963 року), чинного на час укладення договору дарування, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Аналогічні положення містяться в ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За змістом статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказані вище висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, від 14 лютого 2018 року № 61-2514св18.

В суді першої інстанції були опитані свідки які підтвердили, що ОСОБА_8 все життя дружила з ОСОБА_3 , підтримувала її та всіляко допомогала. Також підтвердили той факт, що ОСОБА_3 сама висловила бажання подарувати два сертифіката на право на земельну частку (пай) дітям своєї подруги ОСОБА_8 ОСОБА_3 також говорила, що один сертифікат та житловий будинок вона хоче "залишити" своїй родичці ОСОБА_1 ..

З урахуванням показів свідків в суді першої інстанції та того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів неправильного сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин договорів дарування, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення спірних договорів, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про наявність неправильного сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин спірного правочину.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що після укладення спірних договорів ОСОБА_3 не висловлювала наміру повернути подаровані права на земельні частки (паї), що свідчить про розуміння ОСОБА_3 свого вільного волевиявлення.

Судом першої інстанції встановлено, що договори дарування повністю відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності угод та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а також відповідать вимогам ст.227, 244 ЦК Української РСР щодо їх нотаріального посвідчення. Заперечень щодо вказаного апеляційна скага не містить. Отже безпідставним є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 під час укладання договорів дарування нотаріус не роз`яснював її права та обов`язки, не попереджав про наслідки вчинюваних нотаріальних дій, що неможливо встановити чи читала їх дарувальниця перед підписанням. Фактична передача сертифікатів на право на земельну частку (пай) та поведінка ОСОБА_3 , яка після укладання договорів дарування не вимагала визнання недійсними договорів дарування, свідчать про те, що вона усвідомлювала правову природу договорів дарування та наслідки їх укладання.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За таких обставин суд першої інстанції, встановивши відсутність підстав для визнання недійсних спірних договорів дарування, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів позивача та його представника, а також для прийняття доводів апеляційної скарги адвоката Жмуд О.В. представника ОСОБА_13 .О, у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Жмуд Олега Володимировича представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 15 листопада 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 вересня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе