Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 201/11781/17

провадження № 61-4925св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа- Дніпропетровська обласна рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є., від 21 грудня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року, у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є., про відмову у роз`ясненні постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є., від 08 лютого 2018 року про відмову у виправленні описки в постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дніпропетровська обласна рада, звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що з 1991 року він являвся керівником наукового і промислово-технологічного приватного підприємства та був активним учасником економічної діяльності. Однак, в силу невідомих причин у 1997 році його діяльність була незаконно підірвана шляхом порушення сфабрикованої кримінальної справи, під час провадження якої були вилучені належні підприємству та йому особисто документи, у тому числі наукові та технологічні, які в подальшому були знищені. Також були арештовані банківські рахунки підприємства та конфісковані грошові кошти, що знаходились на них.

ОСОБА_1 посилався на те, що вказані репресії здійснювались органами податкової поліції при підтримці органів прокуратури та були реалізацією соціально-економічної, правової політики ОСОБА_2 . та голови Державної податкової адміністрації України ОСОБА_5 по знищенню національної науки і промисловості.

ОСОБА_1 вказав, що 23 липня 2009 року його було незаконно позбавлено свободи та доставлено до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, незаконно двічі примусово поміщено до психіатричного закладу, а 29 липня 2010 року він був викрадений невідомими особами та доставлений до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, де незаконно був арештований, а потім звільнений від відбування арешту.

Окрім цього, заявник незаконно визнавався винним у вчинені дрібного хуліганства, але матеріали про це зникли.

Вказані репресії, на думку заявника, були реалізацією політики президентів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а та політика, починаючи з 2014 року, яка зводилася до невиконання судових рішень, що відобразилась і у відносинах з Пенсійним фондом України, негативно вплинула на його пенсійні права.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що законодавство України не містить регламентації порядку встановлення факту застосування до громадянина політичних репресій у період 1997 - 2017 роки та правових наслідків його встановлення, ОСОБА_1 просив визнати факт того, що він є жертвою політичних репресій у період з 1997 року по 2017 рік та має права, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» для жертв політичних репресій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Ходаківського М. П., від 06 листопада 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дніпропетровська обласна рада, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопозовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання його жертвою політичних репресій у період з 1997 року по 2017 рік до задоволення не підлягають, оскільки Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (на який посилався заявник) встановлено інший порядок реабілітації жертв політичних репресій в Україні.

Короткий зміст постанови та ухвал суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року змінено в частині мотивів обґрунтування відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції зроблений без врахування того, що Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», на який посилається заявник та просить його застосувати за аналогією з тих причин, що діюче на сьогодні законодавство України не містить в собі регламентації встановлення факту застосування до громадянина політичних репресій у період 1997 - 2017 роки та правових наслідків його встановлення, не може бути застосованим, як до правовідносин, які виникли у вказаний заявником період часу, так і до самого ОСОБА_1 , який жертвою, у розумінні цього закону, за рішенням суду не може бути визнаний.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заява заявника про роз`яснення постанови апеляційного суду від 21 грудня 2017 року не підлягає до задоволення, оскільки судове рішення є зрозумілим і його резолютивна частина не допускає кілька варіантів тлумачення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року не містить описки, а тому заява ОСОБА_1 визнана такою, що до задоволення не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційних скаргах ОСОБА_1 просить постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року про відмову у роз`ясненні постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року про відмову у виправленні описки в постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування апеляційний судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи постанову від 21 грудня 2017 року, Апеляційний суд Дніпропетровської області суттєво порушив вимогу процесуального закону стосовно обґрунтованості висновків, не навів будь?якого обґрунтування чому особа, чиї права порушені, не може бути визнана судом жертвою з підстав, заявлених заявником. Заява, у задоволенні якої відмовлено, містила відомості про два рішення Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року «Заїченко проти України» та від 26 лютого 2015 року «Заїченко проти України 2», якими заявник був визнаний жертвою порушень п`яти положень Конвенції. Це повністю спростовує твердження суду про неможливість визнати заявника жертвою.

Окрім того, ухвали суду апеляційної інстанції від 08 лютого 2018 року про відмову у роз`ясненні постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року та виправлення описки у зазначеній постанові є необґрунтованими, постановленні із порушеннями норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дніпропетровська обласна рада, про встановлення факту, що має юридичне значення призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 серпня 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту застосування до нього політичних репресій у вигляді незаконного позбавлення останнього майна, порушення права на працю, неодноразового незаконного позбавлення свободи, порушення права на доступ до правосуддя, незаконне втручання до особистого життя, позбавлення та обмеження пенсійних прав, посилаючись на те, що встановлення цього факту тягне за собою виникнення у заявника прав, передбачених законом для осіб, які піддані незаконним політичним репресіям.

При цьому заявник послався на те, що законодавство України не містить регламентації порядку встановлення факту застосування до громадянина політичних репресій у період 1997-2017 роки та правових наслідків його встановлення, а тому необхідно застосувати закон, що регулює подібні правовідносини, а саме положення статті 256 ЦПК України, 2004 року.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що слід вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Також визнано реабілітованими громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону УРСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Політичний мотив репресій - це застосування державою примусових заходів щодо противників влади у вигляді пред`явлення обвинувачення у вчиненні політичного (контрреволюційного) злочину або визнання особи соціально небезпечною у політичному відношенні за наявності достовірних матеріалів, застосування на цих підставах репресій у судовому порядку відповідно до статей 33-34 Кримінального кодексу Української РСР у редакції 1927 року та в адміністративному порядку (Постанова Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні»).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змінюючи рішення районного суду у частині мотивів відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вставлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту того, що він є жертвою політичних репресій у період з 1997 року по 2017 рік та має права, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» для жертв політичних репресій, враховуючи вказані норми матеріального та процесуального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що заява ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, оскільки положення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», на який послався заявник, не поширюються на правовідносини, які виникли у 1997-2017 роках між заявником та органами державної влади України, тому заявника не може бути визнано за рішенням суду жертвою політичних репресій у розумінні цього поняття.

Судом апеляційної інстанції зроблено правильний висновок відносно того, що до спірних правовідносин не може бути застосовано Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (зі змінами), оскільки цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим (абзац четвертий преамбули Закону). Дія закону поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було

переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано

засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи

піддано репресіям позасудовими органами.

Абзацом другим преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, зокрема, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом (1991 рік) і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Посилання заявника на те, що при вирішенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, судами не враховано обставини та факти порушення з боку держави Україна його прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, встановлені у рішеннях Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» та від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2», не спростовують висновку апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про вставлення факту вчинення відносно заявника репресій з політичних мотивів. Фактів вчинення відносно нього репресій з політичних мотивів заявником не доведено.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України» присуджено на користь ОСОБА_1 сатисфакцію, а саме 2 000 євро в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також заборгованість за національним рішенням суду як майнову шкоду.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» в рахунок відшкодування моральної шкоди присуджено на користь заявника 5 000 євро.

Щодо доводів заявника про те, що апеляційним судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про роз`яснення постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року та у виправленні описки у зазначеній постанові, про що постановлено ухвали від 08 лютого 2018 року, то вони не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Згідно пункту 21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року обґрунтовано відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року, оскільки рішення апеляційного суду є зрозумілим і його резолютивна частина не допускає неоднозначності розуміння чи тлумачення.

Постановляючи 08 лютого 2018 року ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року, апеляційний суд, із урахуванням положень статті 269 ЦПК України, обґрунтовано відмовив у виправлені описки, не встановив наявності описок у тексті зазначеної постанови.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, які викладені в оскаржуваній постанові та ухвалах, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до правовідносин нормиматеріального права та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року про відмову у роз`ясненні постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року про відмову у виправленні описки в постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович