П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 128/3959/16-ц

провадження № 61-2422 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В.М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова В.Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - керівник Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» Вайна Дмитра Васильовича, Селянське (фермерське) господарство «Ромашка»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Ромашка», подану представником Мельником Юрієм Миколайовичем, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року в складі судді Ганкіної І. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2,4436 га, кадастровий номер :01:002:0015, що розташована в с. Степанівка, Вінницького району Вінницької області, укладений з Селянським (фермерським) господарством «Ромашка» (далі - С(Ф)Г «Ромашка») 12 листопада 2012 року, яка належить йому на праві приватної власності, та зобов`язати С( Ф )Г « Ромашка » повернути йому цю земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він, як власник цієї земельної ділянки, з цим господарством договір оренди не укладав. Про договір оренди від 2012 року, нібито укладений між ним та С(Ф)Г «Ромашка», він дізнався лише у 2016 році. Підпис під договором стоїть не його, такий договір він не підписував і наміру укладати договір оренди не мав.

Вважає, що договір не відповідає актам цивільного законодавства та підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 215, 203 ЦК України, оскільки укладений за відсутності волевиявлення орендодавця.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 27 грудня 2018 року, позов задоволено частково.Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 12 листопада 2012 року щодо оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0015 площею 2,4436 га, що розташована в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 Зобов?язано С(Ф)Г «Ромашка» повернути ОСОБА_1 цю земельну ділянку. У задоволенні позову ОСОБА_1 до керівника С(Ф)Г «Ромашка» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний правочин укладено за відсутності волевиявлення власника землі на його укладення, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Також суди дійшли висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки правовідносини за спірним додатковим договором між сторонами в установленому законом порядку не виникли, позивач дізнався про існування договору оренди лише в 2016 року, а тому саме цей строк у розумінні частини першої статті 261 ЦК України і є початком перебігу строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

С(Ф)Г «Ромашка» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалені в цій справі судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно не застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки позивач з 2013 року отримував від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою, відповідач використовував земельну ділянку впродовж 2013 - 2018 років для вирощування сільськогосподарської продукції, а тому позивач не міг не знати про порушення свого права.

Крім того, заявник вважає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, встановлених у статтях 175, 177 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 067951, виданого Управлінням Держкомзему у Вінницькому районі Вінницької області 30 травня 2012 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,4436 га, яка розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Відповідно до договору оренди землі від 12 листопада 2012 року, ОСОБА_1 передав в строкове платне користування С(Ф)Г «Ромашка» земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 2,4436 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 8 років.

Цей договір оренди 25 листопада 2013 року був зареєстрований Реєстраційною службою Вінницького районного управління юстиції Вінницької області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Суди також установили, що підпис у договорі оренди землі від 12 листопада 2012 року та підпис в графі «Власник земельної ділянки» у акті приймання-передачі об?єкта оренди від 27 листопада 2013 року, про існування яких позивач дізнався лише у лютому 2017 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи обох касаційних скарг, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.

Факт отримання орендної плати не є визначальним в обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено вважала що правовідносини виникли з інших підстав.

Саме таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Оскільки за встановлених судами фактичних обставин справи, ОСОБА_1 до лютого 2017 року не знав по існування письмового договору оренди земельної ділянки та актів приймання-передачи земельної ділянки, то факт такої обізнаності і є початком перебігу строку позовної давності.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що правовідносини за договором оренди земельної ділянки між сторонами у встановленому законом порядку не виникали, а перебіг строку позовної давності має починатися з часу, коли позивачу стало відомо про існування такого договору.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про тимчасове користування земельною ділянкою позивача та отримання останнім плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто про укладення від його імені договору.

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було непідписання спірного договору оренди землі та акту приймання-передачі земельної ділянки, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, а саме про факт укладення саме з відповідачем, саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов при постановленні судових рішень у справах № 145/374/17 від 6 березня 2019 року та № 145/1089/17 від 13 лютого 2019 року, які є аналогічними за установленими фактичними обставинами та підставами позову справі, що є предметом перегляду.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачу було відомо про існування оспорюваного договору, оскільки з 2013 року він отримував орендну плату, не спростовують факт відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_1 на укладання оспорюваного договору на умовах, що в ньому викладені.

Розглядаючи зазначений позов, суди першої та апеляційної інстанції повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не залишили позов без розгляду, оскільки позовна заяві по формі та змісту не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України не можуть були визнані судом прийнятними як підстава для скасування судових рішень, оскільки відповідно до частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують таких висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що ним порушено норми матеріального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Ромашка», подану представником Мельником Юрієм Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

В. Є. Петрова