Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 641/4513/16-ц

провадження № 61-33237св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усик Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 ,Служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року в складі судді Курганникової О. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року в складі колегії суддів: Швецової Л. А., Котелевець А. В., Малінської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , про встановлення житлового сервітуту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що її батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в 1967 році отримали двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , в якій вона разом із батьками мешкала з самого свого народження. У 1984 році її мати ОСОБА_2 , працюючи на заводі «Кристал», стала на квартирну чергу з приводу розширення житла та в 1991 році вона на всіх членів сім`ї отримала трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Після отримання вказаної квартири мати повідомила їй, що вона з чоловіком та сином буде мешкати у квартирі по АДРЕСА_1 , а вони з батьком та її молодшою сестрою будуть мешкати в новій квартирі по АДРЕСА_3 .

У червні 1992 року ОСОБА_2 одноособово приватизувала квартиру АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що вказана квартира заброньована за нею та її чоловіком на період їх відсутності у зв`язку з перебуванням на Крайній Півночі .

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають: вона, син ОСОБА_8 , 1984 року народження, його малолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дружина сина ОСОБА_10 , 1986 року народження.

На неї відкритий особистий рахунок на квартиру, вона сплачує комунальні платежі, знаходиться на обліку у лікаря фахівця за вказаною адресою, іншого житла не має.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила встановити їй сервітут на право безстрокового користування квартирою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , звернувся до суду із зустрічним позовом, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про встановлення житлового сервітуту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що він є онуком ОСОБА_2 У квартирі АДРЕСА_1 він зареєстрований та проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_11 та малолітньою донькою ОСОБА_4 . ОСОБА_2 намагається виселити його разом із родиною із зазначеної квартири, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд встановити йому та його неповнолітній дочці сервітут на право безстрокового користування квартирою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Встановлено сервітут без визначення строку щодо користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що остання є членом сім`ї власника, при цьому вирішити питання її постійного проживання в спірній квартирі іншим шляхом, крім встановлення житлового сервітуту, неможливо. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що останній та його донька не є членами сім`ї ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для встановлення їм сервітуту.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що визначальною ознакою юридичної дефініції поняття «член сім`ї власника житла» поряд із іншим правовим поняттям «член родини власника житла» є факт їх спільного проживання і ведення спільного господарства, втрата такого зв`язку між «членом родини власника житла» і «власником житла» лишає його правових підстав відноситься до «членів сім`ї власника житла» і користуватися відповідними гарантіями. ОСОБА_1 після повернення з району Крайньої Півночі спільно з батьками не проживала, членом їх сім`ї не була, єдиного бюджету не мала, що свідчить про втрату останньою правового статусу «члена сім`ї власника житла». Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року, ухваленому в іншій цивільній справі, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виселено із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, у зв`язку з чим сервітутне право ОСОБА_1 , як і решти мешканців цієї квартири, було припинено.

У липні 2017 року ОСОБА_3 , діючи в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні його позову як третьої особи із самостійними вимогами, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що відповідно до частини третьої статті 64 ЖК України якщо особи, зазначені в другій частині цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права та обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Зазначену правову норму не застосовано судами при ухваленні оскаржуваних рішень та не взято до уваги, що він постійно проживає в квартирі № АДРЕСА_1 , а тому не втратив право члена сім`ї наймача. Не втратила права на проживання в цій квартирі його малолітня дочка, гарантоване їй частиною четвертою статті 29 ЦК України.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , в яких зазначила, що вона з дитинства проживає в спірній квартирі, відповідач ніколи не заперечувала щодо її з сином проживання в цій квартирі, саме на неї відкритий особистий рахунок, вона сплачує всі комунальні платежі та немає іншого житла. Просила залишити без змін рішення судів в оскаржуваній відповідачем частині.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція та висновки Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судом установлено, що згідно з ордером від 19 жовтня 1967 року, виданого Виконавчим комітетом Комінтернівської ради депутатів трудящих м. Харкова, ОСОБА_2 надано право на вселення разом із сім`єю в складі трьох осіб: її, ОСОБА_6 (чоловіка) та ОСОБА_14 (доньки) в квартиру № АДРЕСА_1 ).

Із червня 1992 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .

У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають донька ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , син доньки ОСОБА_3 та онука доньки ОСОБА_4 , 2012 року народження.

Особовий рахунок на сплату комунальних послуг у вказаній квартирі відкритий на ОСОБА_15 , вона ж і оплачує ці рахунки.

ОСОБА_2 у спірній квартирі не мешкає, а зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та знято їх з реєстраційного обліку.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною першою статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, вказаний обсяг становить зміст сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

За змістом статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистими сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами такого сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї.

Зі змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови в сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення в частині відмови в задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , суди правильно виходили з того, що останні не є членами сім`ї ОСОБА_2 , ніколи з нею не проживали в спірній квартири та не вели спільного господарства, що виключає можливість встановлення сервітуту щодо користування вказаним житловим приміщенням.

Переглядаючи рішення судів в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для встановлення останній сервітуту щодо користування спірним житловим приміщенням з огляду на наступне.

Суди правильно встановивши обставини справи, а саме, що ОСОБА_1 не проживає разом із ОСОБА_2 в спірній квартири, не веде з нею спільного господарства, дійшли помилкових висновків про можливість встановити їй сервітут щодо користування квартирою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 , а необхідною умовою відповідно до положень частини першої статті 405 ЦК України щодо виникнення житлового сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства з ним, і лише ці дві умови в сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Харківського області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та знято останніх з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживає в Російській Федерації, а син останньої ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 членами сім`ї ОСОБА_2 не були, оскільки ніколи з нею постійно не проживали та не вели спільного господарства.

Тобто, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з моменту ухвалення рішення суду про їх виселення із вказаної квартири втратили своє сервітутне право щодо користування цим житловим приміщенням.

В силу положень статті 61 ЦПК України 2004 року, встановлені вказаними судовими рішеннями обставини не підлягають доказуванню при розгляду цієї справи.

Законодавство надає право на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права, отже встановлення для особи сервітуту щодо квартири, із якої таку особу виселено в судовому порядку, не є способом захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вони ухвалені при неправильному тлумачення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову останньої про встановлення сервітуту щодо квартири АДРЕСА_1 .

При цьому рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 підлягають залишенню без змін з вищенаведених підстав.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що судами безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення частини третьої статті 64 ЖК України, яка передбачає, що якщо особи, зазначені в другій частині цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права та обов`язки, як наймач і члени його сім`ї та не взято до уваги, що він постійно проживає в квартирі № АДРЕСА_1 , а тому не втратив право члена сім`ї наймача, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалюючи рішення про виселення останнього із займаного ним житлового приміщення, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й Верховний Суд, встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ніколи не були членами сім`ї ОСОБА_2 , оскільки ніколи з нею постійно не проживали та не вели спільного господарства.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати в розмірі 606,32 грн за подання апеляційної скарги та 661,40 грн за подання касаційної скарги, а всього 1 267,72 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 про встановлення житлового сервітуту, відмовити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи ОСОБА_3 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 267,72 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик