Справа № 713/2236/18
Провадження №2/713/87/19
РІШЕННЯ

іменем України

08.02.2019 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Кибич І.А.

з участю секретаря Головач О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернувся в суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до відповідачки ОСОБА_2 Посилається на те, що є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в с.Банилів, вул.Буковинська, 14, Вижницького району Чернівецької області. 19.02.2009 року з відповідачкою зареєстрував шлюб та 22.12.2010 року після одруження ОСОБА_2 зареєструвалася в будинку. 03.06.2016 року шлюб розірвано та відповідачка переїхала проживати до батьків в с.Мілієве. З червня 2016 року відповідачка без поважних причин у житловому будинку не проживає понад один рік, а тому є підстави визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в с.Банилів, вул.Буковинська, 14, Вижницького району Чернівецької області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилався на обставини вкладені в позові, просив задовольнити.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо задоволення.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, врахувавши визнання позову відповідачкою, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований в с.Банилів, вул.Буковинська, 14, Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №5579397 від 02.07.2013 року, копією свідоцтва про право власності Серія САК №870457 від 31.03.2014 року.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано наступні докази:

Акт обстеження домогосподарства, виданого Банилівською сільською радою №102 від 26.11.2018 року з даних якого вбачається, що комісією встановлено, що у домогосподарстві ОСОБА_1 по вул.Буковинській в с.Банилів на момент обстеження колишня дружина, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована у даному господарстві фактично не проживає. Зі слів сусідів, ОСОБА_2 не проживає у даному господарстві з червня 2016 року.

Копія рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 03.06.2016 року з даних якого вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 19.02.2009 року виконавчим комітетом Міліївської сільської ради, актовий запис №3 розірвано.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, заперечення та відзив останньою не подано.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надаючи оцінку наданим позивачем та безпосередньо дослідженим у судовому засіданні доказам судом встановлено, що:

позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 з 19.02.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 03.06.2016 року, розірвано;

відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2;

понад рік відповідачка ОСОБА_2 по місцю реєстрації без поважних причин не проживає, не заперечує щодо визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, розташованим в с.Банилів по вул.Буковинська, 14, Вижницького району Чернівецької області.

Таким чином, з урахуванням наведених вище вимог закону, досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин, Суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 доведено, що відповідачка ОСОБА_2 понад один рік без поважних причин не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, яке розташоване в с.Банилів по вул.Буковинська, 14, Вижницького району Чернівецької області, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачки ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст.383, 405 ч.2 ЦК України, ст.ст. 64, 70, 150, 156 ЖК України, ст.ст.4, 12, 13, 76, 77, 81, 258-265, 354 ЦПК України, Суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, розташованим в с.Банилів по вул.Буковинська, 14, Вижницького району Чернівецької області.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (РНОКПП -НОМЕР_1), зареєстрованої ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, (РНОКПП-), зареєстрованого та жителя ІНФОРМАЦІЯ_6, судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 704 (Сімсот чотири) гривні 80 (Вісімдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Чернівецького апеляційного суду через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Суддя: І. А. Кибич