Провадження № 22-ц/801/1239/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 рокуСправа № 127/26950/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/26950/16-ц за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року, яке ухвалене суддею Романюк Л.Ф. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст складено 18 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 21 лютого 2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 17760 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами» та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у рахунку заборгованості за договором.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 31 жовтня 2018 року наявна заборгованість 136073,27 грн, яка складається з наступного: 1587,20 грн - заборгованість за кредитом; 121732,20 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5798 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 6455,87 грн штраф (процентна складова),яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2017 року позов було задоволено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2017 року. Справу призначено до розгляду по суті.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, оскільки сплив позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконав узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість. Поряд з цим ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% (т.1 а.с.6).

Відповідно до інформації, наданої АТ КБ «Приватбанк» від 01 листопада 2018 року, старт карткового рахунку SAMDN3179, 300373 CLG5, GOLD 55+, 21 лютого 2012 року, встановлення кредитного ліміту 300 грн; 21 лютого 2012 року збільшення кредитного ліміту 2500 грн; 11 березня 2013 року зниження кредитного ліміту 2310 грн; 22 березня 2013 року зниження кредитного ліміту 2040 грн; 11 березня 2014 року зниження кредитного ліміту 1590 грн; 10 серпня 2016 року збільшення кредитного ліміту 17760 грн (т.1 а.с.100).

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору року утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 21 лютого 2012 року, станом на 31 жовтня 2018 року, становить 136073,27 грн, яка складається з: 1587,20 грн - заборгованість за кредитом; 121732,20 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5798 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 6455,87 штраф (процентна складова) (т.1 а.с.5-6).

З банківської виписки по картрахунку позичальника ОСОБА_1 судом встановлено, що банк встановив позичальнику кредитний ліміт, а остання користувалася кредитною карткою та коштами на ній. Останнє користування карткою відбулося 30 жовтня 2013 року (погашення заборгованості 850 грн), позичальник ОСОБА_1 має заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2018 року складає 136073,27 грн (т.1 а.с.95-97).

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 21 лютого 2012 року отримала картки НОМЕР_2, № НОМЕР_1, зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 05.2019 року (т.1 а.с.99).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

З наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що останній платіж в розмірі 850 грн на погашення заборгованості відповідач здійснила 30 жовтня 2013 року (т.1 а.с.95).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки відповідно до заяви та Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

16 листопада 2018 року та 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, а також заперечення на позовну заяву в якій просила застосувати наслідків спливу строку позовної давності (т.1 а.с.120-128, т.2 а.с.19-21).

За таких обставин та з урахуванням наведених норм матеріального права суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, приходить до висновку про те, що строк дії кредитного договору не визначено, останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором від 21 лютого 2012 року позичальником було внесено 30 жовтня 2013 року, однак з позовом до суду банк звернувся лише 19 грудня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просила відповідач. Питання про поновлення строку позовної давності позивачем при поданні позову не ставилось, у зв`язку із чим правомірно судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що 21 лютого 2012 року відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яку в подальшому перевипускали на строк дії до травня 2019 року, банк звернувся до суду із позовом у грудні 2016 року, таким чином строк позовної давності не пропущений, є безпідставними, оскільки останній платіж за договором від 21 лютого 2012 року було здійснено 30 жовтня 2013 року. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували отримання відповідачем другої картки «Gold» № НОМЕР_1 .

Отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.