Справа № 182/3581/19
Провадження № 2/0182/2194/2019
17.09.2019 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, встановлення порядку користування житловим приміщенням, -
28.05.2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на наступні обставини.
З 04.08.2001 року по 06.11.2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
У період шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.02.2017 року, посвідченого Бережним О. С., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстровий № 150.
Вказана квартира була зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2
Посилаючись на ст. ст. 60, 63, 69-71 СК України, зазначає, що вищезазначене майно є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки придбано в період зареєстрованого шлюбу, але вирішити спір мирним шляхом неможливо, оскільки згоди про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто.
Вважає, що має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та виділення їй в користування кімнати площею 12,7 кв.м у вказаній квартирі.
Враховуючи викладені обставини, звернулася до суду з даним позовом та просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та виділити їй в користування кімнату площею 12,7 кв.м у вказаній квартирі.
Ухвалою про відкриття провадження від 20.06.2019 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.
До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 40). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що сторони з 04.08.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2018 року. (а.с. 10). Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.02.2017 року, посвідченого Бережним О. С., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстровий № 150 (а.с. 8-9). Вказана квартира була зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 .
Згідно ст. 60 СК України майно,набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства,догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п.п. 22-25постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
П. 23 Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Водночас, стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15, застосування якої відповідає положенням ст. 263 ЦПК України.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Судом встановлено, що у період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.
З урахуванням ст. 70 СК України, суд вважає за можливе поділити між подружжям ОСОБА_4 спільне сумісне майно подружжя, яке складається з вищезазначеної квартири та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
Ч.1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364цього Кодексу.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 2ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Як зазначено у п.17 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру загальна площа квартири становить 47,5 кв.м., житлова площа 29,4 кв.м., та складається з двох кімнат житловою площею 12,7 кв. м та 16,7 кв., кухні площею 5,5 кв. м, ванної кімнати 2,2 кв.м, вбиральні поєднаної 0,8 кв.м, коридору 7,0 кв.м та вбудованої шафи 0,3 кв.м ; 1,5 кв. м. Квартира має балкон площею 0,8 кв.м. (а.с. 14-16).
Враховуючи встановлені судом обставині, суд приходить до висновку про можливість встановлення порядку користування житловим приміщенням, згідно вимог позивача, виділивши ОСОБА_1 в користування кімнату площею 12,7 кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 . Вимоги щодо інших складових вказаної квартири позивачем не пред`являлись.
Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1536 грн. 80 коп., сплачений останнім при подачі позову (а.с.1)
Суд керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81-82, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 69,70-72 СК України, ст. ст. 369, 370,386, 391 ЦК України,-
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,зареєстрована та мешкає за адресою АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 ) про поділ спільного майна подружжя, встановлення порядку користування житлом приміщенням - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Виділити ОСОБА_6 в користування кімнату площею 12,7 кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений нею при подачі позову у розмірі 1536 грн. 80 коп. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість грн. 80 коп.)
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: О. В. Рунчева