Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 314/6029/18

провадження № 61-11813св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі судді Онищенко Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2011 року між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом, яка станом на 15 листопада 2018 року становить 18 995,17 грн. Вказану заборгованість ПАТ КБ «ПриватБанк» і просило стягнути суд з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2011 року у розмірі 18 995,17 грн, яка складається з: 2 634,78 грн - тіло кредиту, 1 043,44 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 13 936,23 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 880,72 грн - штраф (процентна складова).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами укладено кредитний договір, умови якого відповідач виконує неналежним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач не виконав вимог ухвали Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2019 року щодо виправлення недоліків - сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу передати справу на розгляд апеляційного суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, не врахував його майновий стан та залишив поза увагою те, що судовий збір у розмірі 2 643 грн є непомірним для непрацюючого пенсіонера.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити та залишити без змін оскаржувану ухвалу апеляційного суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

19 липня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другою статті 357 ЦПК України встановлено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

13 березня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року, до якої долучив клопотання про звільнення його від сплати судового збору або зменшення розміру за подання апеляційної скарги на рішення суду у зв`язку із скрутним матеріальним становищем.

Апеляційним судом встановлено, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не була оплачена судовим збором, який заявник - відповідач у справі повинен був сплатити у розмірі 2 643 грн (150 % від ставки, що підлягала сплаті при подачі позову). Апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи заявника про неможливість сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду є необґрунтованими, а тому своєю ухвалою від 26 березня 2019 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору або його зменшення. При цьому суд апеляційну скаргу залишив без руху, надавши скаржнику строк для сплати судового збору.

05 квітня 2019 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшло уточнення до клопотання про звільнення від сплати судового збору, в якому відповідач зазначав, що його пенсія за період з серпня 2018 року по лютий 2019 року становить 20 360,85 грн. При цьому він за цей же період поніс суттєві витрати на лікування. Посилаючись на викладене, просив суд звільнити його від сплати судового збору. На виконання вимог ухвали Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2019 року ОСОБА_1 направив до апеляційного суду додаткові докази, які, на його думку, підтверджують обставини, за яких апеляційний суд мав звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Запорізький апеляційний суд в ухвалі від 08 квітня 2019 року вказав про те, що клопотання про звільнення заявника від сплати судового збору вже оцінювалося апеляційним судом і в його задоволенні було відмовлено. Крім того, скаржником не надано підтвердження того, що він не має будь-яких інших доходів окрім пенсії, тому продовжено ОСОБА_1 строк для направлення до Запорізького апеляційного оригіналу квитанції про сплату на належний розрахунковий рахунок судового збору в розмірі 2 643 грн.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року, у зв`язку із невиконанням у визначений судом термін скаржником вимог, зазначених в ухвалі Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Разом із тим необхідність сплати судових витрат не може визнаватися обмеженням права доступу до суду, оскільки, за змістом положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу. Так, згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (KREUZ v. POLAND, № 28249/95, § 59, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У зв`язку із цим суд повинен вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами, у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити та розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати за умов, зазначених у частині першій цієї статті.

Аналогічні приписи містяться у статті 136 ЦПК України.

Таким чином, зменшення, відстрочення, розстрочення сплати судового збору є правом суду, а не його обов`язком, а сторона повинна довести суду таку необхідність та наявність для того підстав.

При таких обставинах законодавець наділив суди певними дискреційними повноваженнями при вирішенні питань щодо можливості звільнення від сплати судового збору або зменшення його розміру, якими він вправі користуватися на власний розсуд, виходячи із наявності певних обставин та умов.

У відповідності до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» умовами, за наявності яких суд може своєю ухвалою відстрочити та розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати, є випадки, коли:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Вказані норми права у системному зв`язку з приписами статей 185, 356, 357 ЦПК України у повній мірі кореспондуються з вимогами, які містяться у рішеннях ЄСПЛ та у відповідності до яких у національному законодавстві повинно бути з достатньою чіткістю визначено межі та спосіб здійснення відповідних дискреційних повноважень державних органів з метою забезпечення особам мінімального рівня захисту, на який вони мають право в умовах верховенства права в демократичному суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 12 березня 2009 року у справі «Сергій Волосюк проти України» (Sergey Volosyuk v. Ukraine), заява № 1291/03, пп. 81 і 82).

Апеляційний суд, розглянувши з врахуванням приписів статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 136 ЦПК України клопотання ОСОБА_1 , докази, які надані відповідачем щодо його матеріального стану, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору або зменшення його розміру.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило