ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра Головного Управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3, дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з серпня 1998 року приживали у домоволодінні АДРЕСА_1. Зазначене домоволодіння було придбано її чоловіком у ОСОБА_2, який на той час діяв за довіреністю від свого батька ОСОБА_6, за 2000 у.о., що підтверджується розписками від 06 серпня 1998 року, які були посвідчені головою квартального комітету ОСОБА_7 На підтвердження своїх намірів на відчуження домоволодіння ОСОБА_6 03 серпня 1998 року надав на ім'я ОСОБА_3 довіреність на оформлення документів та ведення справ у суді. Вказувала, що ОСОБА_6 придбав спірне домоволодіння на підставі письмового договору купівлі-продажу від 28 березня 1993 року у ОСОБА_8 за 2000 крб., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, та був власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 1968 року, реєстровий НОМЕР_2. Її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та за життя він не встиг належним чином оформити правовстановлюючі документи на домоволодіння. Під час оформлення спадкових прав після смерті чоловіка нею з'ясувалося, що право власності на зазначений будинок ні за ким з громадян не зареєстровано, а за даними КП «ДМБТІ» після смерті ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право на спадщину від ІНФОРМАЦІЯ_3 на Державу в особі Верховної Ради України. 20 грудня 2013 року був виготовлений технічний паспорт на домоволодіння АДРЕСА_1, згідно з яким воно складається з: житлового будинку літ. А-1 з прибудовою літ. а-1 та ґанком літ. а1 загальною площею 32,1 м.кв., житловою площею 14,2 м.кв., літня кухня літ. Б, прибудова літ. В, ґанок літ. в1, сараї літ. Г, Д, Е, гараж літ. Ж, вбиральня літ. З та споруди №1-4 (ворота, огорожа, замощення). Зазначала, що з серпня 1998 року по теперішній час вона постійно проживає в домоволодінні, відкрито та безперервно користується будинком та господарськими будівлями і спорудами, сплачує всі комунальні послуги, оплачує електроенергію, зробила ремонт будинку, підтримує його у належному стані, постійно користується земельною ділянкою, на якій розташований будинок, у зв'язку з чим просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давностю (а.с.48-50).

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 Задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. А-1 з прибудовою літ. а-1 та ґанком літ. а1 загальною площею 32,1 м.кв., житловою площею 14,2 м.кв., літня кухня літ. Б, прибудова літ. В, ґанок літ. в1, сараї літ. Г, Д, Е, гараж літ. Ж, вбиральня літ. З та споруди №1-4 (ворота, огорожа, замощення), за набувальною давністю (а.с.72-73, 89).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2016 року виправлено описку у вказаному рішенні суду (а.с.89).

В апеляційній скарзі Державна податкової інспекція в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпра Головного Управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, які не приймали участі у справі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, на те, що оскаржуване рішення порушує їх права, як балансоутримувача спірного домоволодіння, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване заочне рішення від без змін, посилаючись на його законність та обгрунтоавність (а.с.132-134)..

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, позивач ОСОБА_1 з 16 серпня 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 28).

Домоволодіння АДРЕСА_1 було придбане ОСОБА_3 у ОСОБА_2, який на той час діяв за довіреністю від свого батька ОСОБА_6, за 2000 у.о., на підставі розписок від 06 серпня 1998 року, які були посвідчені головою квартального комітету ОСОБА_7 (а.с. 23, 24)

На підтвердження своїх намірів на відчуження домоволодіння ОСОБА_6 03 серпня 1998 року надав на ім'я ОСОБА_3 довіреність на оформлення документів та ведення справ у суді (а.с. 22).

ОСОБА_6 придбав спірне домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у простій письмовій формі, від 28 березня 1993 року, у ОСОБА_8 за 2000 крб., який був власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 1968 року, реєстровий НОМЕР_2, та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з серпня 1998 року по теперішній час постійно проживає в домоволодінні, відкрито та безперервно користується будинком та господарськими будівлями і спорудами, сплачує всі комунальні послуги, оплачує електроенергію, зробила ремонт будинку, підтримує його у належному стані, постійно користується земельною ділянкою, на якій розташований будинок (а.с.48-50).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги позивача є обгрунтованими та аткими, що підлягають задоволенню, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з"ясування обставин справи, що мають значення справи, порушення норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нвого рішення.

На час укладання договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 чоловіком позивача - ОСОБА_3 у ОСОБА_2, який на той час діяв за довіреністю від свого батька ОСОБА_6, за 2000 у.о., на підставі розписок від 06 серпня 1998 року, діяв ЦК Української РСР.

Згідно ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Між тим, всупереч вказаним вимогам закону, домоволодіння було придбано на підставі розписок.

Згідно відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 11 листопада 2013 року №13029 станом на 31 грудня 2012 року власником домоволодіння АДРЕСА_1 є Верховна Рада України (а.с.51).

Зазначена обставина також підтверджується витягом з реєстру права власності від 17 серпня 2007 року, з якого вбачається, що підставою виникнення права власності у Держави в особі Верховної Ради Україна є свідоцтво про право на спадщину серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3, видане Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 4-156 (а.с.104).

Згідно вказаного свідоцтва про право на спадщину майно ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, перейшло до Держави в особі державної податкової інспекції Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровска, яка наразі є його балансоутримувачем (а.с.97, 104).

Чоловік позивача - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

На день його смерті спірне домоволодіння вже було зареєстроване за Державою в особі Верховної ради України.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Слід зазначити, на час звернення з позовною заявою про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю власником спірного нерухомого майна була Держава в особі Верховної Ради України, балансоутримувачем - Державна податкова інспекція в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра Головного Управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, а попереднім власником значився ОСОБА_8.

На день смерті чоловіка позивача - ОСОБА_3 спірне домоволодіння вже було зареєстроване за Державою в особі Верховної Ради України, отже посилання позивача ОСОБА_1 на те, що за життя її чоловік не встиг зареєструвати на своє ім'я вказане нерухоме майно є безпідставними.

На вищезазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув, у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю за позивачем на вказане домоволодіння за вказаних обставин.

У порушення норм процесуального права суд першої інстанції належним чином не визначився із колом осіб, які мають відповідати за позовом, не з'ясував характер спірних правовідносин.

Вказані порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 370, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра Головного Управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області - задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра Головного Управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 344 грн.10 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді