Дата документу 04.06.2019 Справа № 554/8792/18
Провадження №2/554/329/2019
РІШЕННЯ

іменем України

04 червня 2019 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Марченко Г.І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Дичука І.А.,

представника третьої особи ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання факту батьківства,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м.Полтави із вказаним позовом, у якому просив встановити факт спільного проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з січня 2011 року по серпень 2018 року; визнати факт батьківства ОСОБА_1 1982 р.н., відносно сина ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Полтаві.

Позов мотивований тим, що позивач у 2005 році під час навчання познайомився з відповідачем та з того часу у них склались теплі стосунки та протягом трьох років навчання вони спільно проживали у батьків позивача, а в подальшому 10.08.2008 року зареєстрували шлюб. У 2009 році подружжя разом переїхали на орендовану квартиру, в якій проживали до 2011 року, а з 2011 року до лютого 2013 року як чоловік та дружина вони проживали у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . У 2011 році шлюб було розірвано, але шлюбних відносин сторони не припиняли.

Саме в цей час, як стверджує позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 . Однак, при реєстрації народження дитини в відділі реєстрації актів цивільного стану відомості про батька дитини зазначили зі слів відповідача, оскільки на момент народження дитини вони не знаходились у зареєстрованому шлюбі та у свідоцтві про народження батьком зі слів матері дитини записаний позивач ОСОБА_1

Позивач зазначає, що факт його біологічного батьківства підтверджується експертним висновком від 06.09.2018 року та іншими доказами.

Крім того, вказує, що у квітні 2012 року за спільні кошти з відповідачем вони придбали 4/25 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де проживали однією сім`єю до серпня 2018 року. Вказане майно оформлене на відповідача.

Разом із тим, за весь час проживання позивача разом із відповідачем вони вели спільне господарство, мали сімейний бюджет, взаємні права та обов`язки, спільно виховували сина, тобто, були чоловіком та дружиною. Однак, у серпні 2018 року сімейні стосунки з відповідачем припинились, на даний час ОСОБА_2 є матір`ю-одиначкою, а вжиті позивачем заходи для примирення виявилися безрезультатними, у визнанні батьківства стосовно сина у позасудовому порядку, визначеному ст.126 СК України, позивачу було відмовлено.

Від дитини позивач не відмовляється та бажає захистити свої права як батька, а також забезпечити в майбутньому спадкові права свого сина на належне йому майно, а також захистити інші майнові права, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

На підставі викладеного, просить задовольнити позовні вимоги.

31 жовтня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено підготовче засідання по справі (а.с.16-17).

27 грудня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.50).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні частково визнала позовні вимоги, а саме в частині визнання батьківства позивача відносно сина, а в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з позовними вимогами не погодилась та просила відмовити в цій частині позову, посилаючись на те, що позивачем не доведені ці вимоги жодними належними і допустимими доказами. Додатково зазначила, що всі зустрічі з позивачем були виключно в інтересах дитини, а викладені позивачем факти перекручені та вони не свідчать про їх перебування у фактичних шлюбних стосунках. Письмового відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

Представник відповідача підтримав позицію відповідача та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, вважав дану позовну вимогу безпідставною, необгрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав, що під час вирішення даного спору судом мають бути враховані всі обставини справи та прийнято рішення, яке відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони по справі - позивач ОСОБА_5 (а.с.5-6) та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі між собою з 2007 року до 2011 року, дана обставина сторонами не заперечувалась, та згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Так, з копії листа Шевченківського районного у м.Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №1938/15.30-04-31 від 01.11.2018 року вбачається, що в архіві відділу наявний актовий запис про шлюб №172 від 10 серпня 2007 року, складений на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції. Проте, в актовому записі про шлюб наявна відмітка про його розірвання. Крім того, наявний актовий запис №465 від 05 травня 2012 року, складений на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , в якому відомості про батька зазначені за заявою матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України та батьком дитини вказаний ОСОБА_1 (а.с.28).

Згідно з наданими у судовому засіданні поясненнями сторін розірвання шлюбу сталося у зв`язку з потребою в отриманні житлового приміщення для проживання.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 та 4/25 вказаного житлового будинку належить їй на праві спільної часткової власності (а.с.91-12), на час розгляду справи у зареєстрованому шлюбі не перебуває.

Водночас, із матеріалів справи слідує, що після 2011 року позивач і відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю, та вели спільне господарство, а також разом виховують сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , і це знайшло підтвердження під час судового розгляду.

Суд може встановити батьківство у разі спільного проживання і ведення спільного господарства матір`ю і особою, яка припускається батьком дитини, якщо ця особа приймає участь у вихованні дитини та утримує дитину, а також у разі визнання тим, хто припускається батьком, свого батьківства.

Як зазначено в позовній заяві, позивач та відповідач у 2008-2011 роках перебували у зареєстрованому шлюбі, 2011 році шлюб між ними було розірвано, але фактичних шлюбних відносин вони не припиняли. Так, тривалий час з 2011 року позивач проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 та їхнім спільним сином ОСОБА_4 , піклується про нього, матеріально забезпечує.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтями 125, 126 та 128 СК України.

Так, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду (ч.2 ст.125 СК України).

За змістом ст.126 СК України заява жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, може бути подана до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

У статті 128 СК України насамперед йдеться про «визнання», а не «встановлення» батьківства, адже визнання правовідношення як спосіб захисту ґрунтується на встановленні певних обставин. Відповідно до цього визнання батьківства судом можливе лише завдяки встановленню кровного споріднення між дитиною і певним чоловіком.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Керуючись цим загальним правилом, у ч.2 ст.128 СК України допускаються будь-які докази, які засвідчують походження дитини.

Також суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_2 визнає позовні вимоги позивача в частині його батьківства відносно сина ОСОБА_4 (а.с.235).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

Пунктом 1 ч.2 ст.49 ЦПК України, передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як вбачається зі ст.128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.4 ст.128 Сімейного кодексу України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Положеннями ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Так, згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 , вбачається, що останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Полтаві, матір`ю дитини зазначена ОСОБА_1 , а батьком - ОСОБА_1 , який записаний відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, про що складений відповідний актовий запис №465, та підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 05.05.2012 року (а.с.7, 28).

Відповідно до п.п.20 п.1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст.134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження.

Преамбула та ст.ст.7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов`язків по вихованню дітей.

Статтями 3, 4 Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, прийнятою резолюцією Генеральної Асамблеї від 3 грудня 1986 року передбачено, що турбота про дитину лежить насамперед на її власних батьках.

Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є батьками позивача, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (сестра позивача) пояснили, що ОСОБА_1 проживав із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2011 року, протягом фактичних шлюбних відносин вони вели спільне господарство, у 2012 році у них народився спільний син ОСОБА_4 , та вони виховували і забезпечували його, мали спільні права та обов`язки, як чоловік та жінка. Однак, з серпня 2018 року припинили спільне проживання та сімейні стосунки між собою, в той же час позивач і надалі бере участь у виховані сина.

Допитана як свідок мати відповідача - ОСОБА_14 також підтвердила, що батьком ОСОБА_4 є позивач по справі - ОСОБА_1 .

Крім того, матеріалами справи, зокрема, копією експертного висновку про біологічне батьківство №MG18-53174/С1F1 від 06.09.2018 року, підтверджується, що з вірогідністю 99,9999 % біологічне батьківство ОСОБА_1 (а.с.5-6) відносно дитини ОСОБА_4 не може бути виключеним (а.с.8, 120).

Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не перебували у зареєстрованому шлюбі, 2012 року народився син, запис про батька дитини ОСОБА_4 у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 ст.135 СК України, а також враховуючи те, що позивач визнає своє батьківство щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , виховує та утримує його, суд вважає за необхідне визнати факт батьківства позивача.

Стосовно позовних вимог про встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з січня 2011 року по серпень 2018 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом ч.4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в статті 3 СК України, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що і є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Як встановлено у судовому засіданні, між сторонами, як з часу їх знайомства та спільного проживання у шлюбі, так і після розірвання шлюбу з 2011 році склались усталені відносини, які притаманні подружжю, у будь-якому іншому шлюбі за вказаний період часу сторони не перебували, вони мали спільний сімейний бюджет, яким розпоряджались спільно, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

Зокрема, факт спільного проживання сторін у вказаний вище період часу підтверджується наявними у справі доказами, а саме: наявними фотокартками, де родина багато часу проводить разом, електронними доказами з відеозаписами з камер відео спостереження, поясненнями свідків, письмовими доказами та іншими матеріалами справи у сукупності.

Крім того, підтвердженням того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, є народження у них за цей час сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 якого ОСОБА_1 записаний батьком (а.с.7).

Допитані під час судового розгляду свідки зі сторони позивача ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили суду, що неодноразово відвідували родину Євдокімових та підтвердили, що з 2011 року позивач дійсно проживав з відповідачем та їх спільною дитиною фактично без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, жили однією сім`єю.

Допитані під час судового розгляду свідки зі сторони відповідача ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а також ОСОБА_19 заперечили факт спільного проживання позивача та відповідача сім`єю разом із сином ОСОБА_4 , в тому числі періодичне відвідування і проживання у батьків позивача за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не бере до уваги посилання сторони відповідача на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту їх спільного проживання, а саме доказів, де б позивач та відповідач знаходились разом без дитини, а також, що факти зустрічей та спільного відпочинку відбувались виключно в інтересах дитини, що, на думку відповідача, не свідчить про фактичні шлюбні відносини між ними, та що відповідні твердження позивача є перекручуванням фактів. Вказані аргументи відповідача та його представника спростовуються наявними у справі доказами, які суд визнає достатніми, тобто такими, що які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність суттєвих обставин даної справи, які входять до предмета доказування.

Позивачем надано до суду належні докази в обґрунтування вимог, на які він посилається в позовній заяві.

Також не заслуховують на увагу пояснення свідків зі сторони відповідача в тій частині, що сторони по справі не проживали сім`єю разом з дитиною, у тому числі, за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки вони є суперечливими і спростовуються як наданими поясненнями, так і письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи.

Так, із копії листа КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 ПМР» вбачається, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , тривалий час перебував під наглядом у медичному закладі, а саме КП «ЦПМСД №1 ПМР» АЗПСМ №11 за адресою: АДРЕСА_3 , а саме з народження до ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.218).

У судовому засіданні встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом проживали із малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , вели спільне господарство та мали спільний побут, взаємні права і обов`язки, як чоловік та жінка, а саме: проводили час разом, здійснювали прогулянки містом, періодично відвідували батьків позивача, які проживають за адресою: АДРЕСА_3 , подорожували, зокрема, у 2017 році мали спільний відпочинок у м.Бердянську, а також відпочивали в інших містах; здійснювали ремонт у помешканні; крім того, вбачається, що позивач був учасником конфліктів із сусідами та співмешканцями будинку, які відбувались за місцем їх проживання, що зафіксовано у відповідних заявах та повідомленнях на лінію «102» до правоохоронних органів (а.с.216-217, 219); сторони підтримували між собою спілкування, в тому числі, з питань утримання родини (а.с.102), а також під час виїзду ОСОБА_1 на заробітки до Польщі (а.с.118-119); спільно з родиною святкували сімейні свята; поза тим, їм матеріально допомагали родичі; крім того, у 2017 року позивач отримував медичне обслуговування у лікувальному закладі - поліклінічному відділенні 2-ї Полтавської МКЛ за місцем проживання (а.с.115-117). А надані фото- та відео- документи безпосередньо свідчать про те, що сторони дійсно проживали та проводили багато часу разом за місцем їх проживання, виховували разом дитину та проводили з сином дозвілля, що знайшло своє підтвердження у численних фотознімках, відеоматеріалах з камер відеоспостереження будинку, відеозаписах з повсякденного життя сім`ї тощо, які знаходяться на електронному носії інформації, долучені до матеріалів справи, та були досліджені в судовому засіданні (а.с.102-109, 165-213, 220).

Виходячи з викладеного, суд вважає повністю доведеними та підтвердженими доводи позивача про те, що він з січня 2011 року і по серпень 2018 року проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а тому суд у даному випадку вважає, що його права та законні інтереси підлягають судовому захисту та необхідно встановити вказаний факт, що має юридичне значення для позивача, зокрема, для вирішення майнових питань.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що наявні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, так як вони є обґрунтованими і законними, а також підтверджуються матеріалами справи у їх сукупності та взаємному зв`язку.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позовну судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Отже, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409,60 грн. на користь позивача, сплачений при подачі позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 128 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання факту батьківства задовольнити у повному обсязі.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2011 року по серпень 2018 року.

Визнати факт батьківства ОСОБА_1 , 1982 року народження, відносно сина ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Полтаві.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради,, місцезнаходження за адресою: вул.Івана Мазепи, буд.30, м.Полтава.

Повне судове рішення складено 14 червня 2019 року.

Суддя Г.В. Андрієнко