1Справа № 335/3357/19 2/335/1519/2019
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача 1 ОСОБА_3 ,
представника відповідача 2 ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Комунального підприємства «Наше місто» про визнання права користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Запорізької міської ради, КП «Наше місто», в якій просив суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог послався на те, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного житлового фонду, її власником є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
Наймачем вказаної вище квартири була дружина позивача - ОСОБА_5 , яка була зареєстрована за адресою квартири з 20.04.2012 року, а фактично проживала в ній з 2002 року.
З 2007 року, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 почали перебувати у фактичних шлюбних відносинах. Саме з цього часу позивач вселився в спірну квартиру як чоловік ОСОБА_7 та вони почали вести спільне господарство, мали спільний бюджет, побут. Крім того, ОСОБА_1 укладав кредитні договори з банківськими установами та отримував кредитні кошти на потреби сім`ї, з 2011 року він отримує пенсію за віком. Спільними коштами придбали побутову техніку в квартиру, оплачували комунальні послуги тощо, а 12.08.2014 року уклали шлюб.
Як зазначає ОСОБА_1 , дружина завжди визнавала за ним право користування житловою площею в спірній квартирі, будь-яких обмежень або особливих умов в користуванні квартирою для нього з боку ОСОБА_7 встановлено не було. Проте здійснити його реєстрацію квартирі після його вселення ОСОБА_8 не виявилося можливим, оскільки її право на користування спірною квартирою було визнано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2011 року у справі № 2-919/2011.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, але після її смерті ОСОБА_1 продовжує постійно проживати в спірній квартирі, оплачує комунальні послуги тощо. Іншого житла він не має.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 вселився в спірну квартиру як член сім`ї наймача в 2007 році, постійно проживає в ній, він вважає, що на підставі ст. 64 ЖК України набув право користування жилим приміщенням. А відповідно до ст. 106 ЖК України у нього виникло право на укладання з ним договору найму спірної квартири у зв`язку із смертю попереднього наймача ОСОБА_9 .
За таких обставин, позивач вимушений визнати своє право на користування спірною квартирою в судовому порядку.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Аворник позовні вимоги підтримали в повній мірі та просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.
Представник відповідача Запорізької міської ради Худолій Н.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на відсутність встановленого в судовому порядку факту сумісного проживання в спірній квартирі позивача разом із ОСОБА_7 та на ненадання ним підтверджуючих документів щодо ведення спільного господарства та згоду ОСОБА_7 щодо його реєстрації в квартирі. Просила в задоволенні позову відмовити.
Представник відповідача КП «Наше місто» Лупанова ОСОБА_10 .В ОСОБА_11 в судовому засіданні підтримала письмовий відзив на позовну заяву та просила в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, з підстав відсутності документальних доказів про законне його вселення та постійне проживання на законних підставах у спірній квартирі. Суду також зазначила, що особовий рахунок після смерті наймача ОСОБА_12 до теперішнього часу не переоформлено, позивач не був позбавлений права здійснити реєстрацію свого місця проживання у спірній квартирі, але цього не зробив з невстановлених причин.
Вислухавши пояснення з`явившихся сторін, допитавши свідків, дослідивши докази, надані сторонами в обґрунтування свої вимог та заперечень, вивчивши матеріали справи у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться АДРЕСА_3 комунальній власності м. Запоріжжя, власником квартири є територіальна громада міста в особі Запорізької міської ради.
16.05.2002 року на вищезазначену квартиру виконавчим комітетом Запорізької міської ради за № 295 був виданий ордер ОСОБА_13 на підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації № 625 від 14.05.2002 року, як інваліду ІІ групи.
Позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 12.08.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.
ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , з 20.07.2012 року, що підтверджується випискою з її паспорту аркуш № 11. Особовий рахунок № НОМЕР_2 за даною адресою відкрито на ім`я.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла в м. Запоріжжі, про що 25.08.2019 року складено відповідний актовий запис № 5928, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
На теперішній час особовий рахунок не переоформлено, будь-які зареєстровані особи у зазначеній квартирі не значаться, позивач по справі на теперішній час на реєстраційному обліку за будь-якою адресою не перебуває взагалі.
Фактично позивач у справі обґрунтовує свою позицію посиланнями на покази свідків, які були допитані судом, та підтверджує їх письмовими матеріалами справи.
Зі слів позивача, судом вбачається, що з 2007 року, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 перебували у фактичних шлюбних відносинах. В 2007 року позивач вселився в спірну квартиру як чоловік ОСОБА_7 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, побут. ОСОБА_1 укладав кредитні договори з банківськими установами та отримував кредитні кошти на потреби сім`ї, з 2011 року він отримує пенсію за віком. Спільним коштом ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 придбали побутову техніку в квартиру, оплачували комунальні послуги, а 12.08.2014 року уклали шлюб. Дружина завжди визнавала за ним право користування житловою площею в спірній квартирі, будь-яких обмежень або особливих умов в користуванні квартирою для нього з боку дружини встановлено не було.
Вказані вище обставини в судовому засіданні підтвердили свідки: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які попереджались про кримінальну відповідальність та є жильцями будинку АДРЕСА_5 . З пояснень допитаних свідків судом вбачається, що померла ОСОБА_5 та позивач у справі ОСОБА_1 , починаючи з 2007 року почали проживали разом за адресою: АДРЕСА_4 , як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, придбали певне майно, оплачували комунальні послуги тощо. Померла ОСОБА_5 завжди визнавала за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Похованням дружини займався ОСОБА_1 , який продовжує проживати на даний час в спірній квартирі.
Суд вважає за доцільне покласти в основу рішення саме пояснення вищевказаних свідків, оскільки вони докладно описали обставини справи, зазначили коли саме позивач почав проживати разом з померлою ОСОБА_6 в квартирі де мешкала та була зареєстрована померла ОСОБА_5 , вказали конкретні обставини, з яких вони зробили висновки саме щодо постійного проживання позивача в квартирі, ведення спільного господарства, вони є сторонніми особами, не зацікавлені в результаті розгляду справи, їх пояснення узгоджуються з показами позивача та його представника та співпадають між собою, не суперечать письмовим матеріалам справи, є логічними та послідовними.
Отже, вищевказані обставини в їх сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 , починаючи з 2007 року проживав з ОСОБА_6 однією сім`єю як подружжя за адресою: АДРЕСА_4 , по момент смерті ОСОБА_19 .
Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами.
Відповідно до ст. 4 ЖК України, Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).
Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України).
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).
Відповідно до ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження: розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належать до комунальної власності; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року за № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Згідно чч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між сторонами справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 доведено, що він є чоловіком наймача, починаючи з 2007 року спільно проживав за адресою: АДРЕСА_4 , також доведено проживання позивача в цій квартирі на правах члена сім`ї наймача та ведення з ОСОБА_6 спільного господарства, спільного побуту в спірній квартирі, придбання майна тощо, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню насамперед як спосіб захисту прав та інтересів позивача.
Позивач в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідачів на його користь судового збору не заявляв, за таких обставин, суд вважає, що позивач розпорядився своїм правом щодо вимог про розподіл судового збору. Таким чином, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 536 грн. 80 коп. необхідно залишити за ним.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 13,76-81, 211, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради укласти з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , договір найму житлового приміщення, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.
Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 27.08.2019 року.
Повний текст рішення виготовлений 30.08.2019 року.
Суддя В.О. Макаров