АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/886/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304020000 Казидуб О.Г. Доповідач в апеляційній інстанції Храпко В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Пономаренка В.В., Гончар Н.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Казидуб О.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без права самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа без права самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна про визнання недійсним договору дарування.

В обгрунтування позовної заяви вказував на те, що відповідно до договору дарування від 18 червня 2015 року укладеного між ним і відповідачем та посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., до ОСОБА_3 перейшло право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку літ. А-І, а, а1, загальною площею 64,1 кв.м, житловою площею 43,4 кв. м з відповідною частиною надвірних споруд, а саме Д,Е - сараї, Б -літня кухня, Ж - гараж, В-вбиральня, Г-погріб, №№ 2,3,4,6 -огорожа, № 5-водоколонка. Право власності відповідача на вказане майно було зареєстровано в реєстрі речових прав, номер запису про право власності 100884242 від 18 червня 2015 року.

Позивач зазначав, що вказана частина домоволодіння належала йому на праві власності відповідно до договору дарування від 09 липня 1997 року, відповідно до якого він отримав дане нерухоме майно від брата- ОСОБА_4

Зазначене домоволодіння є його єдиним житлом та місцем постійного проживання, в якому він проживає з 1978 року та по теперішній час разом з дружиною ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_3 , яка є дочкою позивача, також зареєстрована за вказаною адресою, але у 2012 році виїхала та у будинку не проживає, його утримання не здійснює.

Позивач вказує, що наприкінці 2006 року ним була отримана черепно-мозкова травма, внаслідок якої він втратив працездатність та висновком МСЕК від 20 серпня 2007 року йому було встановлено 3 групу інвалідності безстроково. Поряд з цим, позивач має низку інших захворювань. Порушення здоров`я призвели до постійної потреби у медичних препаратах, обстеженнях та відповідному лікуванні, на які він не має фінансової можливості.

Позивач вказує, що в 2015 році, будучи обізнаною про його проблеми та важкий стан здоров`я його дочка, яка вже на той час проживала окремо, запропонувала йому свою допомогу в постійному догляді та утриманні, та запевнила, що вона бере на себе зобов`язання довічно утримувати його, забезпечуючи усім необхідним, за умови, якщо він передасть їй у власність належну йому частину домоволодіння, та гарантувала, що вони разом із дружиною будуть довічно проживати у цьому будинку, а вже після їхньої смерті вона зможе ним розпорядитися на власний розсуд. Позивач саме на таких умовах погодився укласти відповідний договір. Усіма питаннями укладення договору дарування займалась відповідач, а він лише прийшов до обраного нею нотаріуса та підписав договір, фактично уявляючи, що його положення містять їх вищевказані домовленості із донькою стосовно довічного утримання. Будучи юридично необізнаною людиною позивач не розумів відмінностей договору дарування та довічного утримання, оскільки до останнього часу був переконаний, що це одне й теж саме.

Тобто, підписуючи даний договір він фактично вважав, що підписує договір, положеннями якого визначено обов`язки відповідача щодо його довічного утримання, так як не мав наміру та бажання безоплатно дарувати належну йому частину будинку.

В подальшому між позивачем та відповідачем виник конфлікт з приводу того, що дочка не виконує свої обіцянки стосовно його утримання, під час якого він дізнався, що насправді між ними укладено договір дарування, відповідно до положень, якого він подарував відповідачу належну йому 1/2 частину житлового будинку без будь-яких зустрічних зобов`язань відповідача щодо його довічного утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло до неї одночасно із укладенням договору дарування, що вона і має намір здійснити, а саме: продати дане домоволодіння чи здавати в його оренду, або облаштувати платну автостоянку.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка складається із житлового будинку під літ. А-І,а,а1, загальною площею 64,1 кв. м., житловою площею 43,4 кв. м. із відповідною частиною надвірних споруд, а саме: Д, Е - сараї, Б - літня кухня, Ж-гараж, В-вбиральня, Г-погріб, №№ 2,3,4,6 - огорожа, № 5 водо колонка (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01), номер запису про право власності 10084242 від 18.06.2015 року, укладений між ним та ОСОБА_3 18.06.2015 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи а по справі ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що відсутність у позивача під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного і передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру є підставою для визнання договору дарування недійсним. Крім того, прийняття дарунку відповідачем фактично не відбулося, позивач та його дружина продовжують проживати в домоволодінні та самостійно його утримувати, відповідач будь-яких дій, як власник домоволодіння не здійснює, допомоги позивачу не надає. Вказує, що укладенням договору дарування було досягнуто іншої домовленості, відповідно до якої відповідач зобов`язувалась довічно утримувати відповідача, за умови, якщо останній передасть їй у власність належну йому частину домоволодіння.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення по наступних підставах.

Відповідно до 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку Серії НОМЕР_1 від 09 липня 1997 року ОСОБА_1 прийняв в дар 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

18 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування ? частини вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд.

Відповідно до п. 1 Договору - Дарувальник передав, а обдарований прийняв у власність 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за АДРЕСА_1 . Будинок з прибудовами, ? частина якого відчужується, під літ. «А-І,а, а-1» загальною площею 64,1 кв. м, житловою площею 43,4 кв.м., матеріал стін: шлакобетонні, обкл. плиткою, господарські будівлі, а саме: «Д» - сарай, «Е» - сарай, «Б» - літня кухня, «Ж» - гараж, «В» - вбиральня, «Г» -погріб, № 2,33,4,6 - огорожа, № 5 - водоколонка.

Таким чином, на підставі вищезазначеного договору дарування, відповідач ОСОБА_3 набула право власності на вказане домоволодіння.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів про помилкове сприйняття правової природи укладеного договору, а також того, що при укладенні договору сторони домовлялись про зобов`язання відповідача забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно.

Такий висновок суд є правильним та грунтується на доказах, які досліджені під час розгляду справи та яким надано правильну правову оцінку.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.ст. 229 , 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Отже, у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Зі змісту договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що вони не є недієздатними чи обмежено дієздатними; вони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків обумовлені у ньому.

Відповідно до п. 11 договору дарування частини житлового будинку - кожен, дарувальник та обдарований, прочитали цей договір особисто, до цього договір прочитаний нотаріусом вголос в присутності сторін.

Перебуваючи 18 червня 2015 року у нотаріуса та підписуючи документи позивач здатний був прочитати і зрозуміти написане, а обставини, які б перешкоджали йому прочитати текст договору, були відсутні. Вказані дії він не вчинив лише з довіри до дочки, яка були ініціаторами відвідування нотаріуса.

Таким чином, якщо і помилився позивач, вважаючи, що підписує інший договір (договір довічного утримання), це було зроблено внаслідок власного недбальства, що не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач не подав доказів, що на час укладення договору він потребував стороннього догляду і допомоги, та що саме ця обставина спонукала його укласти договір дарування.

Норми матеріального права, якими врегульовані договірні правовідносини, не передбачають серед умов укладення договору дарування чи набуття обдарованим права власності необхідність виселення попереднього власника, зняття його з реєстрації, вселення нового власника, тому подальше проживання позивача у подарованому житлі не підтверджують про помилку сприйняття позивачем вчиненого правочину.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав до суду копії медичних документів про стан свого здоров`я в 2005-2007 р.р., задовго до укладеним договору дарування, а також квитанції про сплату податку за землю, та комунальних послуг.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 пояснили про образ життя сторін по справі, що не стосується позовних вимог. Про підтвердження позовних вимог свідки нічого пояснити не змогли.

На час укладення договору дарування позивач мав вік 55 років, інвалідність ІІІ групи встановлена 20.09.2007 року задовго до укладення договору дарування, інші докази про стан здоров`я на час укладення договору дарування відсутні. На час укладення договору дарування позивач ОСОБА_1 , отримував пенсію по інвалідності в розмірі 999 грн., на той час прожитковий мінімуму осіб, які втратили працездатність (із 01.01.2015 року по 31.08.2015 року такий розмір становив 949 грн. відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015року»).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи; роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновуються на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальної функції об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливості суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивачем не надано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів у підтвердження своїх позовних вимог.

Оскільки інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національних судів повинно містити мотиви, які достатні для того, що відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торін проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищої інстанції підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанціях, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Докази і обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх встановленні та дослідженні судом було дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 червня 2019 року.

Судді: