КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/7929/2019 Головуючий в суді 1 інстанції - Кошель Б.І.
Унікальний №357/1562/19 Суддя-доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Фастівська сільська рада Білоцерківського району Київської області, Білоцерківська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року заявник ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час смерті останнього( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за однією адресою без реєстрації: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат - ОСОБА_3 , з яким вона постійно проживала на момент смерті та в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважала, що фактично прийняла спадщину. Однак, у січні 2019 року нотаріусом було відмовлено заявниці в оформленні спадкових прав на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 у встановлений законом строк не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити. Скаржник послалася на те, що судом не надано належної оцінки доказам, які були надані заявником на підтвердження факту спільного проживання останньої разом з ОСОБА_3 на момент смерті останнього.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення заяви, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_4 були заявниця - ОСОБА_2 та її рідні брати: ОСОБА_5 , який відмовився від спадщини, та ОСОБА_3 , який прийняв спадщину після батька, але не оформив своїх спадкових прав.

14.04.2007 року Білоцерківською районною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу, а заявник прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , який постійно проживав в будинку АДРЕСА_1 .

Указана обставина встановлена рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.06.2018 року. Крім того, указаним рішенням встановлено факт, що ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23.01.2019 року заявниця звернулась до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою для оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та видачі свідоцтва про право на спадщину, однак, отримала відмову нотаріуса, оскільки спадщину у встановлений законом строк спадкоємиця не прийняла, що слідує з постанови №104/02-31 від 23.01.2019 року.

При цьому нотаріус виходив з того, що місце проживання ОСОБА_1 не було зареєстроване за місцем відкриття спадщини (в будинку АДРЕСА_1 ), а тому немає підстав вважати, що заявниця фактично прийняла спадщину.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання останньої за однією адресою з ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання заявниці зареєстроване в АДРЕСА_2 . Крім того, суд зазначив, що з наданих заявницею документів не вбачається, з якого саме часу ОСОБА_2 проживала за адресою: будинок АДРЕСА_1 , а тому неможливо встановити, місцем перебування чи проживання заявника була указана адреса.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду погодитися не може.

Так, згідно ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав

Частиною першою ст. 315 ЦПК України встановлено перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку.

Між тим, відповідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, згідно із ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»(далі по тексту - Постанова), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що факт, про встановлення якого просить заявниця, відповідає усім вище зазначеним ознакам та може бути встановленим в порядку ст. 315 ЦПК України.

У п. 1.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N -296/5 зазначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до ст. 29 ЦК України. Фізична особа може мати декілька місць проживання, у цьому разі місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Зокрема, за положеннями п. 3.22 п. 3 глави 10 розділу II вказаного Порядку передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Доказом проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, покази свідків та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з неможливості встановити факт постійного проживання особи за певною адресою, у випадку якщо місце проживання такої особи вже зареєстроване за іншою адресою.

Разом з тим, згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З огляду на положення наведеної норми Закону слід дійти висновку, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання заявника за однією адресою зі спадкодавцем або реєстрація місця проживання заявника за іншою адресою не є абсолютним підтвердженням або спростуванням обставин про те, що спадкоємець проживав або не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Вирішуючи дане питання слід виходити з наявності або відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_2 надала суду довідку Фастівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 06.02.2019 року, де значиться, що заявниця дійсно фактично проживала без реєстрації разом з братом - ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, указана довідка видана підставі акту обстеження депутата сільської ради.

Указана довідка дійсно не містить зазначення періоду, з якого заявниця проживаю за указаною адресою.

Однак, вважаючи, що відповідна довідка містить недоліки, суд першої інстанції не був позбавлений можливості витребувати уточнюючі відомості від заявника або від уповноваженого органу місцевого самоврядування.

Зокрема, за змістом ч.ч. 1-3 ст. 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Між тим, суд першої інстанції не скористався власним правом на витребування доказів при розгляді справи в порядку окремого провадження.

До апеляційної скарги ОСОБА_2 додала нову довідку Фастівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 03.04.2019 року, в якій органом місцевого самоврядування уточнено, що заявниця дійсно фактично проживала без реєстрації разом з братом - ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , починаючи з вересня 1996 року до дня смерті спадкодавця - 27.11.2014 року.

Указана довідка видана на підставі акту про встановлення фактичного місця проживання від 03.04.2019 року, складеного та підписаного сусідами-свідками та депутатом сільської ради.

Крім того, матеріали справи містять копії трудової книжки заявниці, з якої слідує, що ОСОБА_2 з 17.09.1996 року прийнята на роботу до КСП «Перемога», що розташоване в с. Фастівка, на посаду бухгалтера, що додатково свідчить про факт проживання заявниці в с. Фастівка, а не за місцем її реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Отже, за вищенаведеними нормами закону та роз`ясненнями, постійним місцем проживання особи є те житло, де особа проживає не менше шести місяців на рік. Тобто, для задоволення заяви і встановлення відповідного факту вимагається саме постійне проживання із спадкодавцем на день його смерті, а не тимчасове перебування в будинку у спадкодавця.

Із наданих заявником в суді апеляційної інстанції документів об`єктивно вбачається саме постійне проживання заявниці разом зі спадкодавцем, яке тривало, починаючи з вересня 1996 року та до моменту смерті ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявником надано належні та допустимі докази на підтвердження факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем на момент смерті останнього, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.294, 315, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 14 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді