ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду
Гудими Д. А. та Ситнік О. М.
Справа № 646/6644/17
Провадження № 14-352 цс 19
І. Короткий виклад історії справи
1. У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський (далі також - ПАТ «Банк Михайлівський», банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» (далі - уповноважена особа Фонду), в якому просив:
1.1. Визнати його право на отримання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) відшкодування за вкладами за рахунок Фонду на суми 13 000 і 30 000 грн.
1.2. Зобов`язати уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду на суми 13 000 і 30 000 грн.
2. Мотивував позов такими обставинами:
2.1. 11 та 26 квітня 2016 року позивач уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») договори, згідно з умовами яких останнє прийняло від позивача кошти у сумі 30 000 грн на строк не більше 182 днів і 13 000 грн на строк не більше 365 днів відповідно зі щомісячною виплатою процентів (далі - договори).
2.2. На виконання умов договорів банк відкрив позивачеві поточні рахунки, які використовувалися для поповнення та зняття готівкових коштів через касу банку, для безготівкових зарахувань і для повернення коштів.
2.3. 19 травня 2016 року ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» переказало на ці поточні рахунки кошти у сумі 30 000 і 13 000 грн.
2.5. Надалі позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду з вимогами про включення його до переліку вкладників і про відшкодування коштів у сумах 13 000 і 30 000 грн, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
3. 21 листопада 2017 року Червонозаводський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким позов задовольнив.
4. Рішення суд першої інстанції мотивував так:
4.1. Переказ коштів за своєю суттю не є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), отже, не може бути визнаний недійсним або нікчемним відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки уповноважена особа Фонду не є стороною правочину, на виконання якого було здійснено переказ коштів.
4.2. Відмова уповноваженої особи Фонду у включенні позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, є протиправною.
5. 7 травня 2018 року Апеляційний суд Харківської області прийняв постанову, якою рішення суду першої інстанції скасував, а провадження у справі закрив.
6. Постанову апеляційний суд мотивував так :
6.1. Позовні вимоги стосуються неправомірних, на думку позивача, дій уповноваженої особи Фонду.
6.2. До компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
6.3. Нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень.
6.4. Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника і не породжують прав та обов`язків для банку.
6.5. Немає підстав вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються за участю банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг відшкодування вкладникам.
6.6. Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, а тому цю справу слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
6.7. 18 червня 2018 року позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Скаржився на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.
7. Позивач мотивує касаційну скаргу так:
7.1. Позов подав до банку в особі уповноваженої особи Фонду про визнання права на отримання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за вкладами за рахунок Фонду, що відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2309цс16, щодо розгляду таких справ за правилами цивільного судочинства.
7.2. Згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України у справах № 3-45гс14, № 3-47гс14, № 3-48гс14, № 3-49гс14, № 3-80гс14, № 3-81гс14, № 3-147гс14, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок останнього переходять у власність отримувача, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк виконує лише функції з обслуговування банківського рахунку клієнта та не є набувачем цих коштів.
7.3. Транзакція з переказу коштів не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, а отже, не може бути визнана недійсною або нікчемною відповідно до статті 38 Закону.
8. 7 серпня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу залишила без задоволення, а постанову Апеляційного суду Харківської області від 7 травня 2018 року залишила без змін (далі - постанова).
9. Мотивувала постанову так :
9.1. Предметом спору у цій справі є оскарження дій уповноваженої особи Фонду щодо невключення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.
9.2. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вважав, що він підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, оскільки звернений на захист його порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди. При цьому позов заявлений (визначений відповідачем у справі) до ПА «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду.
9.3. Велика Палата Верховного Суду вже розглядала справи з подібними правовідносинами (за позовами фізичних осіб до ПАТ «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду) та висловлювала відповідні висновки щодо юрисдикційної належності таких спорів :
9.4. У цій же справі Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку про цивільну юрисдикцію справ за позовами фізичних осіб до ПАТ «Банк Михайлівський», від імені якого діє уповноважена особа Фонду, про визнання за позивачами права на отримання відповідно до закону відшкодування за вкладом за рахунок Фонду та зобов`язання уповноваженої особи Фонду подати додаткову інформацію про включення позивачів до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.
9.5. У контексті обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачем, Фондом та уповноваженою особою Фонду і визначення яких залежить від з`ясування прав позивача, статусу Фонду, мети його створення, завдань, поставлених перед ним, повноважень та обов`язків Фонду і його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються.
9.6. Те, що позов заявлений до банку в особі уповноваженої особи Фонду, не змінює характеру спірних правовідносин.
9.7. При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
9.8. З огляду на те, що всі заявлені позивачем вимоги стосуються безпосередньо повноважень (завдань та функцій) Фонду та його уповноваженої особи і жодним чином не впливають на права та обов`язки ПАТ «Банк Михайлівський», розгляд такої справи не може бути віднесений до юрисдикції загальних судів.
9.9. Участь у розгляді цієї справи уповноваженої особи Фонду, незалежно від того, який її статус зазначив позивач у позовній заяві (як самостійного відповідача чи ні), а також зміст спірних правовідносин дають підстави для висновку, що розгляд такої справи мають здійснювати адміністративні суди.
9.10. При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень) є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.
ІІ. Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими вона обґрунтована
10. Не можемо погодитися з висновками щодо адміністративної юрисдикції суду у справі за позовом фізичної особи до банку, а не до Фонду, щодо виплати позивачеві гарантованого державою відшкодування коштів за вкладом. Вважаємо, що у Великої Палати Верховного Суду не було підстав для відступу від її висновків про юрисдикцію суду у справах із подібними правовідносинами.
11. Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (частина перша статті 26 Закону).
12. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами (частина друга статті 26 Закону).
13. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
16. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції). Аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій.
17. Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції; частина друга статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.
18. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц(пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).
19. Підписуючи та подаючи до судів першої й апеляційної інстанцій процесуальні документи у цій справі, уповноважена особа Фонду діяла як представник банку, а не як представник Фонду, використовуючи печатку банку для засвідчення власного підпису на відповідних документах (т. 1, а. с. 112-15, 149, 169-172). Крім того, суди правильно вказували, що саме банк як відповідач у справі не визнав позовні вимоги, а позивач у касаційній скарзі додатково пояснив, що звернувся з позовом саме до банку в особі уповноваженої особи.
20. Уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку(пункт 17 частини першої статті 2 Закону).
21. Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 Закону).
22. Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку(частина восьма статті 35 Закону).
23. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що:
23.2. Уповноважена особа Фонду є працівником Фонду та діє від імені банку в межах повноважень Фонду, така особа у цивільному процесі за позовом до банку може виступати представником банку (пункт 93 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц, пункт 61 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 383/2/17).
24. Отже, той факт, що позивач зазначив відповідачем банк в особі уповноваженої особи Фонду, тобто вказав того суб`єкта, який представляє банк у відносинах з третіми особами, не дозволяє дійти висновку про те, що відповідачем є цей суб`єкт, а не банк.
26. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
27. З огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо гарантованих державою відшкодувань за вкладами суд першої інстанції у справі № 646/6644/17, задовольняючи позов, помилково вважав банк належним відповідачем. Крім того, цей суд задовольнив вимогу до уповноваженої особи Фонду, яка не була учасником справи, не підміняє Фонд у спірних правовідносинах і не має самостійної процесуальної дієздатності у цивільному процесі (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 84-93 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц, а також у пунктах 56-63 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 383/2/17).
28. Закривши провадження у справі, вказані порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції не виправив, а допустив нове, нівелювавши закриттям провадження у справі інститут неналежного відповідача. Велика Палата Верховного Суду в її постанові фактично визнала таке нівелювання правильним, вказавши, що суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має оцінити належний суд, тобто суд тієї юрисдикції, до якої належить розгляд вимог щодо гарантованих державою відшкодувань коштів за банківськими вкладами.
29. Вважаємо помилковим висновок більшості колег про те, що незалежно від того, який статус уповноваженої особи Фонду зазначив позивач (як самостійного відповідача чи як представника банку), ця особа у будь-якому разі є такою, що брала участь у розгляді справи. Такий висновок Великої Палати Верховного суперечить інституту представництва учасника справи (статті 38, 40 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, стаття 58, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій, стаття 237 ЦК України), коли уповноважена особа Фонду діє як представник банку, а також не враховує відсутність в уповноваженої особи самостійної процесуальної дієздатності у цивільному процесі, про що згадано вище. Внаслідок зосередженого на словах «уповноважена особа Фонду» підходу Великої Палати Верховного Суду неможливою стала оцінка банку як неналежного відповідача та відмова у позові до такого відповідача.
31. Переконані, що у наведених вище постановах Велика Палата Верховного Суду діяла відповідно до приписів процесуального закону, визначивши юрисдикцію суду, та правильно не закривала провадження у справі за позовом до неналежного відповідача.
32. З огляду на наведені вище мотиви у справі № 646/6644/17 Велика Палата Верховного Суду не мала підстав для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Касаційну скаргу слід було задовольнити частково: скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 7 травня 2018 року, а справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Судді Великої Палати Верховного Суду Гудима Д. А.