Дата документу 06.02.2019 Справа № 335/5634/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5634/18 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/588/19 Рибалко Н.І.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Гончар М.С.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Вознесенівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області - Свєченовської Крістіни Анатоліївни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_4, зацікавлена особа: Вознесенівський районний відділ у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, зазначивши зацікавлену особу: Вознесенівський районний відділ у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, посилаючись на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Єреван, Республіка Вірменія.

В грудні 1989 року, в зв'язку з початком військових дій на території Армянської РСР, з метою уникнення можливої небезпеки здоров'ю або навіть життю родини, він разом з батьками, переїхали до міста Запоріжжя та оселилися за місцем проживання родича (його дядька по материнській лінії) ОСОБА_5, який на той момент вже більш ніж 20 років проживав та був прописаний у місті Запоріжжя, був одружений та мав дітей.

Зазначає, що після цього його батьки неодноразово виїжджали на територію Армянської РСР для вирішення побутових питань, але він постійно безвиїзно проживав з дядьком у місті Запоріжжі за адресою: АДРЕСА_1.

З метою отримання паспорта громадянина України він звернувся до Вознесенівського районного відділу Державної міграційної служби України, де було встановлено його особу, але не встановлено його належність до громадянства будь-якої держави.

Вказує, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки надає йому можливість набути громадянство України.

Посилаючись на вказані обставини просив суд встановити факт того, що ОСОБА_4, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Єреван, Республіка Вірменія, постійно безвиїзно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Оржонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року заяву задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_4, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Єреван, Республіка Вірменія, постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В задоволенні решти вимог заяви - відмовлено.

У апеляційній скарзі представник Вознесенівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області - Свєченовська К.А. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повній мірі досліджені обставини справи та надані докази по справі. Рішення суду постановлено виключно на підставі показів свідка, без дослідження належного документального доказу. Встановлення факту постійного проживання на території України лише на підставі перебування особи на обліку в поліклініці є недостатнім доказом. Підстав для оформлення громадянства України громадянину ОСОБА_4 не було. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені заяви в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1. ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України передбачені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Перевіривши законність судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлено, що встановлюючи факт постійного проживання ОСОБА_4, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Єреван, Республіка Вірменія, на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції виходив із того, що заявник підтвердив доказами зазначений факт у відповідності до приписів статті 3 Закону України «Про громадянство», та без встановлення цього факту не може отримати паспорт громадянина України.

Проте такого висновку, суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та неналежної оцінки наявних у матеріалах справи доказів.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991р.) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

З матеріалів справи вбачається, що заявник стверджує факт свого проживання в Україні з грудня 1989 року, а саме станом на 24 серпня 1991 року, на підтвердження чого надав копію медичної картки (історії розвитку дитини ОСОБА_4.) дитячої поліклініки №6 м. Запоріжжя, та копію своєї картки фізичної особи-платника податків ДПА в Запорізькій області від 28.11.2002 року.

Відповідно до п. 7 "Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР" відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Суд першої інстанції, в основу свого висновку про доведеність заявлених вимог послався лише не перебування заявника на обліку в дитячій поліклініці, показ свідка та наявність громадянства України у батьків заявника ОСОБА_4

Згідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, під час розгляду справи заявником не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту свого постійного проживання на території України, а тому суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Між тим, вирішуючи питання щодо заявлених вимог про встановлення факту саме безвиїзного проживання заявника на території України, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви в цій частині, з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні докази безвиїзного проживання ОСОБА_4 на території України станом на 24 серпня 1991 року .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Вознесенівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області - Свєченовської Крістіни Анатоліївни задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року по цій справі в частині задоволення заяви скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені заяви про встановлення юридичного факту, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав на території України з 24 серпня 1991 року відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Дата складання повної постанови 11 лютого 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко