Постанова

Іменем України

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 405/2666/16-ц

провадження № 61-29165св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області, публічне акціонерне товариство «Імексбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Гайсюка О. В., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 (змінила прізвище на ОСОБА_4 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області, публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк» або банк) про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ і зняття арешту з майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з квітня 2007 року вона та ОСОБА_2 перебували у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу, а 23 січня 2009 року - уклали та зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей.

05 червня 2015 року шлюб між ними розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда.

Зазначала, що за час спільного проживання у 2008 році було придбане майно, а саме: квартири за АДРЕСА_2 . Під час розірвання шлюбу питання щодо поділу майна не вирішувалось, оскільки між нею та ОСОБА_5 була досягнута домовленість, згідно з якою квартира АДРЕСА_2 переходить у її власність, а квартири за АДРЕСА_2 за цією ж адресою - у власність ОСОБА_2 .

Проте їй стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт і звернуто стягнення на користь банку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила:

- встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 квітня 2007 року до 22 січня 2009 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_2 їх спільною сумісною власністю;

- у порядку поділу спільного майна припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на цю квартиру;

- квартири АДРЕСА_2 залишити у власності ОСОБА_2 ;

- зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , накладений постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 23 жовтня 2012 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року у складі судді Шевченко І. М. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 квітня 2007 року до 22 січня 2009 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 ) спільною сумісною власністю подружжя.

У порядку поділу спільного майна подружжя припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_7 право власності цю квартиру, інше майно - квартири за АДРЕСА_2 залишено у власності ОСОБА_2

Знято арешт з квартири АДРЕСА_2 , накладений постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 23 жовтня 2012 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, виходячи з пояснень сторін та показань свідків уважав доведеним факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 квітня 2007 року по 22 січня 2009 року, та що об`єкти нерухомості придбані сторонами у цей період часу є спільною сумісною власністю сторін і підлягають поділу між ними. Визнавши право власності на спірну квартиру за позивачем та припинивши право власності відповідача, суд вважав, що підстави для накладення арешту в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 11 липня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем обставин, на які вона посилалась, як на обґрунтування своїх вимог. Крім того, зазначив, що, ухваливши рішення про зняття арешту зі спірної квартири, суд першої інстанції без достатніх на те правових підстав втрутився у правовідносини між банком та відповідачем, порушуючи права кредитора.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору,ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, вирішуючи спір, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки обставини справи, що обґрунтовують вимоги та мають значення для її вирішення, встановлюються на підставі пояснень сторін, показів свідків, письмових доказів, речових доказів та інших доказів.

Апеляційний суд не врахував, що пояснення сторін, покази свідків та договір оренди квартири є належними у справі доказами, які надані на підтвердження обґрунтування позовних вимог.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу.

ПАТ «Імексбанк» подало заперечення, в яких просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області, ПАТ «Імексбанк» про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ і зняття арешту з майна.

Витребувано з Ленінського районного суду м. Кіровограда зазначену справу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Драною І. В. за реєстром № 322, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 .

23 січня 2009 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 уклали та зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Кіровоградської області. Після укладення шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_9 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з положеннями глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Виходячи з положень частини другої статті 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення статті 60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Зміст позовних вимог ОСОБА_3 свідчить про те, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу зумовлено необхідністю визнання права спільної сумісної власності на майно, зокрема квартиру АДРЕСА_2 , набуту за час їх спільного проживання.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційний суд установив, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2008 року та належить йому на праві приватної власності.

У пункті 1.5. вказаного договору вказано, що ОСОБА_2 на час укладення договору у шлюбних та фактичних шлюбних відносинах, які виникають із спільного проживання та ведення спільного господарства, не перебуває, квартира набувається ним особисто.

У договорі іпотеки (пункт 2.1.4. договору), укладеному 17 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , відповідно до якого останній передав в іпотеку банку спірну квартиру, зазначено, що квартира набута ним за особисті кошті та на момент укладення договору купівлі-продажу та договору іпотеки у фактичних шлюбних стосунках з іншими особами, які виникають із спільного проживання та ведення спільного господарства, він не перебуває.

Позивач належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема,проживання з відповідачем однією сім`єю у вказаний нею період, та що джерелом набуття спірного майна були їхні спільні сумісні кошти або спільна праця суду не надала.

При цьому, апеляційний суд також установив, що питання проживання однією сім`єю між сторонами до укладення шлюбу було предметом розгляду судами в іншій справі, зокрема у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним, у якій позивач посилалась на те, що вона проживала з відповідачем однією сім`єю з березня 2008 року та рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2014 року у задоволенні її позову відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, оцінивши належним чином подані сторонами докази та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилалась позивач в обґрунтування своїх вимог, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона проживала з відповідачем однією сім`єю у вказаний нею період, та що джерелом набуття спірного майна були їхні спільні сумісні кошти або спільна праця не надано.

Відмова апеляційним судом у задоволенні інших позовних вимог також є правильною, оскільки вони є похідними від вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю.

Доводи касаційної скарги про те, що при вирішенні справи суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки показанням свідків, на підставі яких суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у період з 01 квітня 2007 року до 22 січня 2009 року є безпідставними, оскільки апеляційний суд урахував ці покази, але за відсутності інших належних та допустимих доказів, зокрема письмових доказів, які б у сукупності були переконливими та достатніми на підтвердження зазначених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявником її вимог.

Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_3 колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на її думку, підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та факт набуття ними в цей період майна у спільну сумісну власність, а також незгоди з висновками суду апеляційної інстанції відносно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 липня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного судуКіровоградської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук