Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 759/7848/15-ц

провадження № 61-4954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_8,

представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року в складі судді Макаренко В. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору від 11 червня

2007 року № К2НСАК03407215 ОСОБА_8 отримала кредит у розмірі

6 851,31 доларів США, строком до 07 червня 2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі встановленому кредитним договором. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

№ К2НСАК03407215, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки, відповідно до якого боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Оскільки ОСОБА_8 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, станом на 27 квітня 2015 року заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2007 року

№ К2НСАК03407215 становила 20 394,85 доларів США, яка складалася із: заборгованості за кредитом в сумі 4 260,44 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 5 499,26 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом в сумі 723,36 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі

9 911,79 доларів США.

Крім того, на виконання умов кредитного договору № К2НСАК03407215, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8, 11 червня 2007 року було укладено договір застави, відповідно до умов якого ОСОБА_8 надала в заставу ВАЗ 11193, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_8 на підставі свідоцтва реєстрації транспортного засобу № НОМЕР_3 від 07 червня 2007 року.

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2007 року

№ К2НСАК03407215 в сумі 20 394,85 доларів США, що за курсом НБУ становить 457 864,38 грн та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем при зверненні до суду було пропущено строк позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_8 скасовано, та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_8, апеляційний суд виходив із того, що наданий банком до суду розрахунок заборгованості за період часу з

11 червня 2007 року по 27 квітня 2015 року не містить даних щодо внесення відповідачем протягом всього часу дії договору коштів у рахунок погашення кредиту, однак відображає рух коштів за складовими. Крім того, позивачем не надано інформації щодо складових формування заборгованості з урахуванням рішення суду за яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу.

У липні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_8 та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що відповідачем не надано доказів на спростування заборгованості за кредитом чи її розміру. Крім того, не застосовано до спірних правовідносин положення статей 526, 527, 599 ЦК України, які підлягали застосуванню.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 11 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № К2НСАК03407215, відповідно до умов якого ОСОБА_8 отримала кредит у розмірі 6 851,31 доларів США, строком до 07 червня

2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інституту в розмірі суми 1 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту та 0,24 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 11 червня 2007 року № К2НСАК03407215, між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки, відповідно до якого боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Крім того, на виконання умов кредитного договору № К2НСАК03407215, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8, 11 червня 2007 року було укладено договір застави, відповідно до умов якого ОСОБА_8 надала в заставу ВАЗ 11193, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_8 на підставі свідоцтва реєстрації транспортного засобу № НОМЕР_3 від 07 червня 2007 року

Згідно з розрахунком заборгованості наданого до позовної заяви станом на

27 квітня 2015 року вона склала 20 394,85 доларів США із яких: заборгованість за кредитом в сумі 4 260,44 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 5 499,26 доларів США; заборгованість з комісії за користування кредитом в сумі 723,36 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 9 911,79 доларів США.

Встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 03 жовтня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 червня 2007 року № К2НСАК03407215, укладеним між

ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8, було звернуто стягнення на автомобіль марки ВАЗ 1193, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, що належав ОСОБА_8 шляхом продажу автомобіля банком з укладенням

від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

13 липня 2015 року представником ОСОБА_8 - ОСОБА_9, подано письмові заперечення, у яких, просить застосувати строк позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При застосуванні положень про позовну давність у справі апеляційний суд послався на те, що кінцевим терміном виконання зобов'язання було визначено 07 червня 2012 року, тому строк позовної давності для звернення до суду позивачем не пропущений.

Разом з тим, судом не враховано, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2011 року звернуто стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля банком із укладенням від імені ОСОБА_8 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Після набрання чинності вказаним рішенням суду кредитор мав об'єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав у межах строку позовної давності, оскільки протягом трьох років починаючи із 13 жовтня 2011 року міг вчинити дії щодо реалізації предмета застави та з'ясувати розмір заборгованості, на погашення якої не вистачило коштів від реалізації автомобіля.

Разом з тим, банк ухилився від реалізації предмета застави протягом зазначеного строку, а боржник був позбавлений можливості вчинити аналогічні дії, тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо спливу позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В цій частині позовних вимог апеляційний суд визначив початковий момент перебігу позовної давності внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Що стосується суми боргу, нарахованої після дати кінцевого розрахунку за позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, необхідно зазначити таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Із рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2011 року вбачається, що кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись у 2011 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет застави), на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про звернення стягнення на предмет застави свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18).

З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів, комісії та пені після пред'явлення позову шляхом звернення стягнення на предмет застави є необґрунтованим, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає саме з цих підстав, а не за спливом строку позовної давності, заявленої стороною у справі.

Враховуючи те, що норми матеріального права застосовано неправильно як апеляційним судом, так і судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про зміну судових рішень у справі у мотивувальній частині, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 рокузмінити у мотивувальній частині, виклавши в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає..

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило