ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 639/7728/16-ц

провадження № 61-15155св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст», Товариство з обмеженою відповідальністю «Спілка інвалідів «Автомобіліст»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_4 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Гаврилюк С. М., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст» (далі - ТОВ «Автомобіліст»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Спілка інвалідів «Автомобіліст» (далі - ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст») про розірвання договору найму, стягнення заборгованості та виселення.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 4 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гнилицькою Т. В. і зареєстрованого у реєстрі за № 335.

Вказувала, що 9 грудня 2009 року нею, з однієї сторони, та ТОВ «Автомобіліст» і ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст», з іншої сторони, укладено договір найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лубковою О. В. і зареєстрований за № 3351 (далі - договір оренди), зі сплатою 5 900 грн (по 2 950 грн з кожного з орендарів) на місяць, що вноситься наперед за наступний місяць не пізніше 10 числа поточного місяця, на строк до 9 грудня 2014 року.

Також вказувала, що 19 лютого 2010 року між цими ж сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору оренди, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лубковою О. В. і зареєстрований за № 586, відповідно до якого сторони внесли зміни до пункту 3.4 договору оренди та виклали його в такій редакції: плата за комунальні послуги не включена до сплати орендної плати.

Зазначила, що за 30 днів до закінчення строку дії договору жодна сторона не заявила про його розірвання, у зв`язку з чим, згідно з пунктом 2.2 договору оренди він вважається продовженим на той же строк на тих же умовах.

З травня 2016 року орендарі припинили сплачувати орендну плату за користування житлом, у зв`язку з чим станом на 17 грудня 2016 року у відповідачів виникла заборгованість у сумі по 15 095,51 грн у кожного, яка складається з: 14 750 грн -основного боргу, 177 грн - інфляційних втрат та 168,51 грн - 3% річних.

Також позивач зазначала, що відповідно до положень договору оренди орендодавець зобов`язався надати квартиру орендарям в придатному для проживання стані, а орендарі зобов`язались використовувати квартиру відповідно до її цільового призначення (без промислової діяльності); дотримуватися вимог правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями; сплачувати орендну плату в розмірі, визначеному договором. Однак у порушення умов договору оренди ТОВ «Автомобіліст» та ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст» використовують орендовану квартиру для ведення підприємницької діяльності, а саме у належній позивачу квартирі проводяться курси з підготовки водіїв. Крім того, на теперішній час спірна квартира їй необхідна для проживання.

За таких обставин просила суд розірвати договір найму (оренди) квартири від 9 грудня 2009 року, укладений між нею та відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лубковою О. В. і зареєстрований за № 3351; виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на заборгованість у розмірі по 15 095,51 грн з кожного.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність заборгованості у відповідачів перед нею за оренду вказаного приміщення.

Крім того, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факта попередження відповідачів про необхідність усунення порушень договору в частині використання житла не за призначенням, що є передумовою для розірвання договору найму в силу частини четвертої статті 825 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року відхилено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Розумної О. О. , рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року залишено без змін з посилання на відповідність його висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статті 793 ЦК України, яка гарантує право наймодавця вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначення.

Зазначила, що відповідачі є юридичними особами та використовують житло для здійснення підприємницької діяльності, а не для проживання фізичних осіб. Вказана обставина не врахована судами попередніх інстанцій, у зв`язку з чим помилково не застосовано положення статті 815 ЦК України.

Висновок судів попередніх інстанцій про недоведення позивачем факту порушення відповідачами зобов`язання за договором найму в частині внесення орендних платежів суперечить положенням статті 614 ЦК України, яка покладає обов`язок доведення вини на особу, яка порушила зобов`язання.

Також зазначила, що суди попередніх інстанцій безпідставно вважали належним і допустимим доказом договір про завдаток від 21 квітня 2016 року, який ніби-то укладений між позивачем та ОСОБА_5 , оскільки цей договір не є предметом позову у цій справи та не доводить належного виконання відповідачами зобов`язань щодо внесення орендних платежів та використання предмета оренди за призначенням.

Позиції інших учасників справи

У червні 2017 року представник ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст» Лебединська Ю. Ю. подала заперечення на касаційну скаргу, у яких посилалась на безпідставність її доводів. Вказувала, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недоведення позивачем обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог. Просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 4 березня 2009 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гнилицькою Т. В. і зареєстровано за № 335.

9 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (орендодавець), з однієї сторони, та ТОВ «Автомобіліст» і ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст», з іншої сторони, укладено договір найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лубковою О. В. і зареєстрований за № 3351.

Суди встановили, що 19 лютого 2010 року цими ж сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору оренди, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лубковою О. В. і зареєстрований за № 586, за яким сторони домовилися внести зміни до пункту 3.4 договору оренди та викласти його в такій редакції: «Плата за комунальні послуги не включена до сплати орендної плати».

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань суди встановили, що засновниками ТОВ «Автомобіліст» є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Судами також встановлено, що 21 квітня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір про завдаток, за яким сторони дійшли згоди про те, що для забезпечення укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , передбачена 100% передоплата у розмірі 60 000 доларів США, що за курсом обміну на день його укладення становить 1 500 000 грн, яка має статус завдатку. ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 60 000 доларів США до підписання зазначеного договору в якості завдатку. Цього ж дня ОСОБА_1 передала ОСОБА_6 ключі від вказаної квартири. Пунктом 7 договору завдатку сторони погодили, що ОСОБА_1 з 1 травня 2016 року не матиме жодних претензій щодо плати за оренду за договором оренди, вважаючи його фактично припиненим в односторонньому порядку з боку орендодавця у зв`язку з укладенням цього договору.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 815 ЦК України визначено обов`язки наймача житла. Наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

За змістом частини другої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

Якщо наймач житла або інші особи, за дії яких він відповідає, використовують житло не за призначенням або систематично порушують права та інтереси сусідів, наймодавець може попередити наймача про необхідність усунення цих порушень. Якщо наймач або інші особи, за дії яких він відповідає, після попередження продовжують використовувати житло не за призначенням або порушувати права та інтереси сусідів, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму житла (частина четверта статті 825 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом частини першої статті 57 ЦПК України в тій де редакції Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України (частина перша статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду дійсної справи судами попередніх інстанцій).

Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач належним чином не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме факту порушення відповідачами зобов`язання щодо внесення орендних платежів та попередження нею відповідачів щодо використання житла не за призначенням.

До таких висновків апеляційний суд дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій статей 793, 815 ЦК України є безпідставними, оскільки з урахуванням вимог цих статей право вимагати розірвання договору найму житла у наймодавця виникає у випадку, коли наймач продовжує використовувати житло не за призначенням після попередження наймодавця про усунення таких порушень. Доказів попередження ТОВ «Автомобіліст» і ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст» про усунення будь-яких порушень щодо використання житла матеріали справи не містять.

Посилання заявника про необхідність покладення обов`язку доказування вини на ТОВ «Автомобіліст» і ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст», оскільки ними порушено зобов`язання, відхиляються касаційним судом.

Частинами першою та другою статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Положення цієї статті покладає обов`язок доказування невинуватості на особу, яка порушила зобов`язання, у випадку, якщо факт порушення зобов`язання є доведеним. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем не доведено саме факту порушення умов договору оренди, у зв`язку з чим обов`язок доказування своєю невинуватості щодо порушення умов цього договору у ТОВ «Автомобіліст» і ТОВ «Спілка інвалідів «Автомобіліст» відсутній.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного врахування судами попередніх інстанцій договору про завдаток від 21 квітня 2016 року є обґрунтованими, однак не вливають на правильність висновку судів попередніх інстанцій про недоведення ОСОБА_1 обставин, на які вона посилалась як підставу своїх вимог і заперечень, що і стало підставою для залишення позову без задоволення.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_4 ,залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко А. С. Олійник С. О. Погрібний Г. І. Усик