Справа № 464/1754/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1333/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,відповідача: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу №464/1754/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова, Військовий медичний клінічний центр Західного регіону про усунення перешкод в користуванні ліжком-місцем та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Львівська міська рада, ОСББ «Стрийська,99», Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова, Військовий медичний клінічний центр Західного регіону, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення,-

,-

в с т а н о в и в :
позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні жилим приміщенням (ліжко-місцем) в квартирі АДРЕСА_1 та надати їй доступ до квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 з 1979 року закріплена за 1120 окружним військовим госпіталем та використовувалась як гуртожиток для проживання військовослужбовців та працівників вказаного медичного закладу. У 1996 році їй надано право на зайняття ліжкомісця у квартирі АДРЕСА_1 , як працівнику медичного закладу та тоді ж було зареєстровано її проживання у вказаній квартирі. Вказана квартира складається з трьох кімнат, разом з нею право на зайняття ліжкомісця мають також і відповідачі. Фактично даною квартирою на даний час користуються відповідачі, які проживають відособлено з сім`ями в своїй кімнаті, чим чинять їй перешкоди в користуванні жилим приміщенням. В даній квартирі знаходяться її особисті речі, зокрема : телевізор, холодильник, ліжко, шафа, іншого житла у неї немає, а тому просить позов задоволити.
Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, уточнивши вимоги якого просить визнати, що у відповідачів відсутні підстави для користування спірним жилим приміщенням та усунути перешкоди у користуванні спірним жилим примішенням шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що будинок по АДРЕСА_2 у 2007 році передано у комунальну власність територіальної громади м. Львова та такий перебуває на балансі ОСББ «Стрийська 99». Вона зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 із своєю сім`єю. Окрім цього у квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та діти останньої ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які народились та постійно проживають за кордоном. Відповідачі не проживають у квартирі тривалий час, що підтверджується актами ОСББ «Стрийська 99», вони не оплачують житлово-комунальні послуги, їх особистих речей в квартирі немає, відповідачам не чиняться перешкоди у користуванні даною квартирою, однак, такі більше як десять років не виявляли бажання проживати у квартирі. Вважає, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у зв`язку з наведеним та на підставі ст.ст.71,72 Житлового кодексу втратили право користування квартирою. Просить позов задоволити.
Рішенням суду в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено .
Рішення оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням в частині відмови в задоволенні її позовних вимог. Підставою для відмови в позові суд зазначив відсутність ордера на вселення, а також дійшов висновку про добровільне виселення з гуртожитку. Однак такий висновок суду є безпідставним, оскільки ордер нею був зданий разом з паспортом в БУ №2 КЕВ м. Львова де він зберігався у Книзі реєстрації осіб, які проживають у квартирі. На підставі ордера було зареєстровано її місце проживання, однак в подальшому у зв`язку з створенням ОСББ та передачі гуртожитку на його баланс ордер був втрачений не з її вини чого суд першої інстанції не дослідив та не врахував. Вважає, що суду було надано достатньо доказів, які підтверджують правомірність її вселення. Крім цього, факт її реєстрації в гуртожитку підтверджується довідкою виданою ОСББ «Стрийська-99», з якої також можна встановити, що жиле приміщення використовується як гуртожиток, оскільки зареєстровані в одній кімнаті особи не перебувають у родинних відносинах. Стверджує, що не виселялась з гуртожитку добровільно, що підтвердила свідок ОСОБА_8 . Крім цього, в судовому засіданні було встановлено факт проживання у квартирі без належних чином оформлених документів та без реєстрації ОСОБА_9 з двома дітьми,яка компенсує частину вартості комунальних послуг ОСОБА_2 , що свідчить про те, що остання використовує гуртожиток у власних цілях. Просить скасувати рішення в частині відмови у її позові та ухвалити нове, яким зобов`язати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не чинити їй перешкод у користуванні житловою площею (ліжком-місцем) в кв. АДРЕСА_1 .
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що вважає правильним висновок суду про відмову в позові з тих підстав, що позивач не надала суду доказів, що вказаний будинок є гуртожитком чи службовим житлом. Зазначає, що не заперечує факту вселення позивачки у 1996 році, однак як ствердила сама позивач та підтвердили свідки, вона добровільно виселилась з даного приміщення, протягом тривалого часу, а саме з 1997 року по теперішній час не проживала у квартирі, не сплачувала комунальні послуги , особистих речей у квартирі немає, а тому втратила право на користування нею. Крім цього, вважає, що тільки власник будинку, в даному випадку ЛМР може вирішувати питання про усунення перешкод у користуванні ліжко - місцем. Відтак вважає, вірним висновок про відсутність підстав для задоволення позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині та в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження і заперечення позовних вимог, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню .
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову, суд переглядає справу лише в цій частині.

Судом встановлено такі обставини.
У віданні житлового фонду Квартирного-експлуатаційного відділу м.Львова перебував будинок по АДРЕСА_2 .
Відповідно до ухвали Львівської міської ради №3028 від 29.12.2005р. «Про прийняття у власність територіальної громади м.Львова відомчого житлового фонду, об`єктів інфраструктури та інженерного забезпечення квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова» та Директиви Міністра оборони України №Д-8 від 20.03.2006р. «Про безоплатну передачу військового майна у комунальну власність територіальної громади м.Львова» житловий будинок АДРЕСА_2 згідно акту приймання-передачі від 23.11.2007р. переданий у комунальну власність територіальної громади м.Львова.
З довідки №27 виданої 03.02.2018 р. ОСББ «Стрийська 99» вбачається, що квартира АДРЕСА_1 складається із трьох кімнат, житловою площею 38, 33 м2, коридору, кухні, туалету та ванни. Загальна площа 67,8 м2.
У квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 -ліжко/місце, дата реєстрації 19.09.1995 року, ОСОБА_1 -ліжко/місце, дата реєстрації 14.12.1996 року, ОСОБА_2 -ліжко-місце, ата реєстрації 12.11.2007 року, ОСОБА_5 -ліжко/місце, дата реєстрації 12.11.2007 року та неповнолітні ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.4).
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду доказів, що будинок АДРЕСА_2 має статус гуртожитку, а квартира статус службового житла.
Крім цього суд зазначив, що право користування на законних підставах жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду виникає лише у разі наявності ордеру на вселення у таке, однак позивач ОСОБА_1 незважаючи на те, що є зареєстрованою у вказаній квартирі не надала суду жодних доказів, які б свідчили про прийняття рішення щодо її вселення та видачу їй ордеру на вселення.
Суд вважав, що сам лише факт реєстрації позивача у спірній квартирі не свідчить про набуття позивачем права на користування цим жилим приміщенням, зважаючи на відсутність ордеру на вселення. Крім того, судом із пояснень позивача та показань свідків встановлено, що позивач добровільно залишила спірне житло у 1997р. у зв`язку із одруженням, та з цього часу у квартирі не проживала, не оплачувала жодних комунальних послуг, до спірного житла не навідувалась, до 2017р. не виявляла наміру проживати у такому, що дає підстави вважати, що навіть у разі наявності у неї права на користування таким житлом існують обставини, що свідчать про підстави втрати такого права (ст.ст.71,72 Житлового кодексу) .
Однак з таким висновком колегія судів не погоджується.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст.9 Житлового кодексу України (далі ЖК) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 ЖК ).

За змістом статей 71, 72 ЖК наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як встановлено судом, сторони у справі на час звернення з позовною заявою до суду зареєстровані у квартирі.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З врахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Отже, суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як встановлено судом, сторони у даній справі були вселені у спірне приміщення та зареєстровані у ньому зі згоди попереднього власника гуртожитку, з яким перебували у трудових відносинах.

Відтак, як позивач так і відповідачі мають рівне право на користування спірним приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що останні чинять їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням.

Згідно зі статтею 18 ЖК управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

У ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі Закон)зазначено, що органи місцевого самоврядування після передачі гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону приймають рішення відповідно до глави 4 "Користування гуртожитками" Житлового кодексу Української РСР про надання жилої площі в гуртожитку з укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку мешканцям таких гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, та видають їм спеціальні ордери на право вселення на відповідну жилу площу в гуртожитку.

Доказів щодо виконання вказаних вимог закону ні сторонами у справі, ні Львівською міською радою, яка залучена до участі у справі як третя особа суду не надано.

Положення Житлового кодексу України не передбачають права наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право особи яка вважає, що її право порушене вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном.

Розглядаючи спір, суд без дослідження документації щодо статусу будинку в якому розташована спірна квартира дійшов висновку, що такий не є гуртожитком, а тому позивач не може ставити питання щодо усунення їй перешкод у користуванні ліжком-місцем.

Однак такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема тому, що сторони у даній справі були вселені в дане приміщення, як в гуртожиток за згодою попереднього власника, зареєстровані у житловому приміщенні з правом зайняття ліжко/місця, та теперішній власник будинку (наймодавець) про порушення своїх прав питання не ставить.

Згідно з п.11-2 ст. 3 наведеного вище Закону громадяни, які на правових підставах вселені в гуртожиток та фактично проживають у ньому на умовах надання їм ліжко-місця, набувають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку відповідно до цього Закону після їх розселення в окремі жилі приміщення в гуртожитку. У разі надання місцевою радою згоди на приватизацію жилих і нежилих приміщень у гуртожитку (або його частин), в якому жилі приміщення (або їх частини) використовуються для проживання громадян на умовах надання ліжко-місця, такі жилі приміщення можуть бути приватизовані лише після розселення громадян, які в них проживають на умовах надання ліжко-місця, в окремі жилі приміщення.
У п.15 ст.1-1 Закону зазначено, що вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку, а також на мешканців гуртожитків, які на правових підставах були вселені у гуртожиток, фактично проживали в гуртожитку сукупно не менше одного року та стали учасниками антитерористичної операції у складі Збройних Сил України, Національної гвардії України, органів внутрішніх справ України та інших військових формувань, створених відповідно до закону, та добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 брала участь в антитерористичній операції та є учасником бойових дій, що стверджується копією посвідчення.
Даний спір виник між наймачами щодо користування житловим приміщенням.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 обґрунтовує позов тим, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні житлом, зокрема не дають їй можливості зайти у квартиру чого не заперечила відповідач ОСОБА_2 , зазначаючи що не може надати доступу до квартири зовсім чужій людині.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Суд зазначає, що проживання відповідача ОСОБА_2 протягом тривалого часу та фактичне виконання обов`язків наймача житла не дають їй права чинити перешкоди позивачу ОСОБА_12 , яка вселена на тих самих підставах у користуванні житловим приміщенням та є в ньому зареєстрованою.
Посилання Відповідача ОСОБА_2 на те, що вона не може надати до квартири доступ зовсім чужій людині суд сприймає критично, оскільки при поселенні та реєстрації в гуртожиток, останній було відомо, що там зареєстровані інші наймачі,які мають таке ж право користування приміщенням як і вона.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374 ч.1 п. 2 , 376 ч.1п. п.3,4 , 383, 384, 389-391 ЦПК України,суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 лютого 2019 року скасувати в частині відмови у позові ОСОБА_1 .
Ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловою площею (ліжко-місцем) у квартирі АДРЕСА_1 , надавши їй доступ до вказаної квартири.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 веренся 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк