Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 607/6776/17

провадження № 61-24984св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - Тернопільське об'єднане управління Пенсійного фонду Тернопільської області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року у складі судді: Ромазана В. В. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Ткача З. Є., Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року Тернопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - Тернопільське об'єднане УПФУ Тернопільської області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутого майна.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач перебуває на пенсійному обліку в Тернопільському об'єднаному УПФУ Тернопільської області та отримує пенсію за віком згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2011 року зобов'язано Тернопільське об'єднане УПФУ Тернопільської області провести перерахунок пенсії ОСОБА_4, починаючи з 19 липня 2010 року із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески, та яка відповідно до Закону враховується для обчислення пенсії за 2009 рік із врахуванням виплачених сум. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2011 року та у задоволенні позовних вимог відмовлено, проте вказана постанова отримана об'єднаним управлінням лише 17 жовтня 2016 року. У зв'язку з цим за період з 04 лютого 2014 року до 30 листопада 2016 року виникла переплата пенсії у розмірі 26 292,92 грн, яка підлягає поверненню відповідно до положень статті 1212 ЦК України.

Позивач просив стягнути із відповідача суму в розмірі 26 292,92 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що сума безпідставно набутої пенсії підлягає поверненню за двох умов: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Оскільки вказаний перелік умов є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, зазначене у статті 1215 ЦК України майно може стягуватися лише у разі наявності цих фактів. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту недобросовісного набуття відповідачем отриманих коштів в сумі 26 292,92 гривень, які є пенсійною виплатою, як і не встановлено наявності рахункової помилки, тому відповідно до вимог статті 1215 ЦК України зазначена сума поверненню не підлягає.

Аргументи учасників справи

У серпні 2017 року Тернопільське об'єднане УПФУ Тернопільської області подало касаційну скаргу, в якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. При цьому посилалося на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при нарахуванні пенсії ОСОБА_4 мала місце рахункова помилка з боку об'єднаного управління.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.Відзив мотивований тим, що касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржені рішення прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законними та обґрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17 зроблено висновок, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що ОСОБА_4 перебуває на пенсійному обліку в Тернопільському об'єднаному УПФУ Тернопільської області та отримує пенсію за віком згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування». Відповідно до довідки відділу з призначення (виплати) пенсій, виданої на підставі розгляду пенсійної справи та особового рахунку ОСОБА_4, сума переплати у розмірі 26 292,92 грн утворилася в період з 04 лютого 2014 року до 30 листопада 2016 року.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 02 березня 2011 року позов ОСОБА_4 про проведення перерахунку пенсії задоволено та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі провести перерахунок пенсії починаючи з 19 липня 2010 року із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до закону враховується для обчислення пенсії - за 2009 рік з врахуванням виплачених сум. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року постанову Тернопільського міськрайонного суду від 02 березня 2011 року скасовано та у задоволення позовних вимог відмовлено.

Суди встановили, що позивачем надано доказів на підтвердження факту недобросовісного набуття відповідачем отриманих коштів в сумі 26 292,92 гривень, які є пенсійною виплатою, як і не встановлено наявності рахункової помилки.

Отже, при вирішенні спору у справі суди не встановили, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів) та наявність рахункової помилки, а тому зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель