Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 495/1664/15-ц

провадження № 61-18446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, виконавчий комітет Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року в складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, виконавчого комітету Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про тлумачення змісту заповіту, встановлення факту належності правовстановлюючих документів спадкодавцеві та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3, яка залишила заповіт від 06 липня 2004 року на її ім'я. ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 все належне спадкодавцю майно де б воно не знаходилося, з чого воно б не складалося, і взагалі все те, на що спадкодавець за законом матиме право, і що буде належати спадкодавцю на момент смерті.

23 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва, а саме, винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 05 лютого 2015 року з наступних підстав: відсутність документів, що підтверджують родинний зв'язок зі спадкодавцем. Згідно з заповітом від 06 липня 2004 року спадкове майно заповідане «внучці» спадкодавця ОСОБА_4, хоча ОСОБА_4 доводилась внучатою племінницею спадкодавці; наявність іншого заповіту на частину спадкового майна, складеного після заповіту від 06 липня 2004 року; відсутність документів, що підтверджують належність житлового будинку АДРЕСА_1 спадкодавцю, адже прізвища спадкодавця було змінено з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3».

Зазначає, що інформація відносно іншого заповіту, складеного у червні 2014 року, не внесена до спадкового реєстру. Тобто, він складений з порушенням вимог щодо його посвідчення. Заповіт було вчинено без паспорту, а по його копії. Тому вважає, що заповіт, складений ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 та нотаріально посвідчений секретарем виконавчого комітету Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 га, є нікчемним.

Вказує, що у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 12 грудня 1986 року вказано дошлюбне прізвище померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_3. Крім того, позивач зазначила, що 10 листопада 2006 року вона розірвала шлюб з ОСОБА_6 Прізвище «ОСОБА_3» вона змінила на «ОСОБА_3» після укладення другого шлюбу.

У зв'язку з відмовою нотаріусом ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, звернулась з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_3, складеного 06 липня 2004 року та посвідченого нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Т. П., як про вираження волі ОСОБА_3 заповісти їй, ОСОБА_1 майно, яке складається з:

земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею - 6,419 га, розташованої на АДРЕСА_2;

житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року, посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради;

земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року;

земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею - 0,0221 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року;

інше рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом мала право і що належало їй на момент смерті.

Встановити нікчемність заповіту, складеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 та нотаріально посвідченого секретарем Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею - 6,419 га, розташованої на АДРЕСА_2, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04 серпня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

Встановити факт належності ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року, укладеного між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на вказані земельні ділянки і на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року (у складі судді Шевчук Ю. В.) позов задоволено.

Здійснено тлумачення заповіту ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, складеного 06 липня 2004 року та посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Т. П., як про вираження волі ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, заповісти позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, майно, яке складається з:

земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 га, розташованої на АДРЕСА_2, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04 серпня 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю;

житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року, посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради та право власності на який зареєстровано за спадкодавцем 24 березня 2004 року Білгород-Дністровським міським бюро технічної інвентаризації (далі - МБТІ), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 березня 2004 року;

земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі;

земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0221 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, а також заповісти інше рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося і з чого би воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом мала право і що належало їй на момент смерті.

Встановлено нікчемність заповіту, складеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 та нотаріально посвідченого секретарем виконавчого комітету Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 га, розташованої на АДРЕСА_2, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04 серпня 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

Встановлено факт належності ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року, укладеного між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 га, розташовану на АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04 серпня 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, як за спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року, посвідченим нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Т. П.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3, на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року, посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3, померлою ІНФОРМАЦІЯ_3, Білгород-Дністровським МБТІ 24 березня 2004 року, як за спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року, посвідченим нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Т. П.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, як за спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року, посвідченим нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори БазанТ. П.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0221 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, як за спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року, посвідченим нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Т. П.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо родинного зв'язку зі спадкодавцем та зазначення дошлюбного прізвища, за обставин цієї справи мають бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення нікчемності заповіту від 04 липня 2014 року, складеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2, місцевий суд виходив з того, що секретарем Монашівської сільської ради ОСОБА_9 не було додержано порядку його складання та посвідчення, оскільки вона як уповноважений орган місцевого самоврядування належним чином не перевірила та не встановила особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії; не дотрималась вимоги щодо негайної реєстрації правочину (заповіту) в спадковому реєстрі, тому він є нікчемним відповідно до статті 1257 ЦК України.

Разом з тим, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту належності правовстановлюючих документів спадкодавцеві та визнання права власності на визначене спадкове майно.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Здійснено тлумачення заповіту ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, складеного 06 липня 2004 року та посвідченого нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Т. П., як вираження волі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, заповісти ОСОБА_1 все належне ОСОБА_3 майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті.

Встановлено факт належності ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3, правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року, укладеного між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Т. П. на:

житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 40 кв. м, який належав ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3, на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року, посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстрованого Білгород-Дністровським МБТІ 24 березня 2004 року;

земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі;

земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0221 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21 березня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що текст заповіту не містить ані суперечностей, ані неточностей, складений зі слів заповідача. З урахуванням того, що при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін до змісту заповіту, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог, оскільки заповідач у заповіті посилалася на все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, без посилань на конкретне майно.

Відмовляючи у задоволенні позову про встановлення нікчемності заповіту, складеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 та нотаріально посвідченого секретарем виконавчого комітету Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, апеляційний суд, виходив із того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 під час складання заповіту було вільним і відповідало її волі, при цьому передбачена законом форма заповіту дотримана, заповіт посвідчено уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Крім того, відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, за умови встановлення особи ОСОБА_3 секретарем виконавчого комітету Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, яка достовірно знала особу.

У зв'язку із цим, відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, на земельну ділянку, площею - 6,419 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності заповіту від 04 липня 2014 року, складеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2; про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 га, та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд залишив поза увагою, що відсутність оригіналу паспорту громадянина України або іншого документу, що посвідчує особу під час здійснення нотаріальної дії щодо посвідчення заповіту, а також відсутність реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі на час відкриття спадщини, є підставами нікчемності цього одностороннього правочину.

Рішення апеляційного суду в іншій частині позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

18 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_8 житловий будинок, площею - 40 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

27 жовтня 1990 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_10 Її прізвище після укладення шлюбу - «ОСОБА_3».

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 березня 2004 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3

Судами також, установлено факт належності ОСОБА_3 житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року.

З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2004 року ОСОБА_3 склала заповіт, в якому вказала, що на випадок своєї смерті заповіла внучці ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті.

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 14 січня 2015 року заповіт від 06 липня 2004 року зареєстрований у вказаному спадковому реєстрі - 08 липня 2004 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 24 січня 2009 року ОСОБА_4 24 січня 2009 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 ЇЇ прізвище після укладення шлюбу - «ОСОБА_3». Вказане відповідає паспорту позивача. Отже, підтвердженим є той факт, що заповіт від 06 липня 2004 року було складено на ім'я ОСОБА_4

Крім того, 04 липня 2014 року ОСОБА_3 склала інший заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 земельну ділянку, площею - 6,419 га, що знаходиться на АДРЕСА_2, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з державним актом на право приватної власності на землю, виданим 04 серпня 2003 року Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. Заповіт посвідчено секретарем Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_9

У статті 1247 ЦК України передбачено, що загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251 - 1252 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 1251 ЦК України у редакції, чинній на час складення спірного заповіту, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відомості про вчинення нотаріальної дії внесено до відповідного журналу за порядковим № 15.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 10 лютого 2015 року заповіт від 04 липня 2014 року зареєстрований у спадковому реєстрі - 10 лютого 2015 року.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на час складення спірного заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, а саме посвідчують заповіти (крім секретних).

Текст заповіту було зачитано вголос та особисто підписано ОСОБА_3 Власноруч записано заповідачем, що зміст та умови відповідають дійсним її намірам.

Вищевказане підтверджує вираження волі ОСОБА_3 заповісти земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею - 6,419 га, ОСОБА_2, яка є падчеркою померлої та останній період перед смертю ОСОБА_3проживала разом з нею та доглядала за нею.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

До спадкової маси після її смерті ввійшли: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею - 6,419 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею - 0,0221 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1986 року; земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку.

17 грудня 2014 року до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту від 04 липня 2014 року. Однак, 06 лютого 2015 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

23 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту від 06 липня 2004 року.

Постановою державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори від 05 лютого 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки: у заповіті вказано, що майно заповідається онучці, а документи про родинні зв'язки із спадкодавцем відсутні; існує другий, складений пізніше, заповіт на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею - 6,419 га, на ім'я іншої особи, який частково відміняє перший заповіт; 3) відсутні документи щодо зміни прізвища спадкодавця з - «ОСОБА_3» на - «ОСОБА_3».

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зокрема просила встановити нікчемність заповіту, складеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 та нотаріально посвідченого секретарем Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею - 6,419 га, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Апеляційним судом установлено, що посвідчення заповіту ОСОБА_3 від 04 липня 2014 року вчинено секретарем Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_9, яка мала повноваження відповідно до статті 1251 ЦК України, статті 37 Закону України «Про нотаріат», статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на вчинення нотаріальної дії - посвідчення заповіту.

Згідно з пунктом 1.4 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року у редакції, чинній на час посвідчення заповіту, передбачено, що при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що заповіт ОСОБА_3 від 04 липня 2014 року, яким остання заповіла ОСОБА_2 земельну ділянку, площею - 6,419 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, складено у письмовій формі, посвідчено секретарем Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_9, відомості про вчинення нотаріальної дії внесено до відповідного журналу за порядковим № 15 , заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі - 10 лютого 2015 року.

Отже, колегія суддів вважає, що відбулося вираження волі ОСОБА_3 заповісти вищевказану земельну ділянку ОСОБА_2

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з рішенням апеляційного суду, зазначаючи, що оспорюваний заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, заповіт підписаний особисто заповідачем ОСОБА_3 та посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування - секретарем Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_9

Здійснення державної реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі є обов'язком відповідальної особи. При цьому, факт вчинення відповідальною особи цієї дії поза строком, визначеним законом, не може бути підставою для визнання заповіту нікчемним, оскільки не спростовує волі заповідача на передачу майна саме ОСОБА_2, тому апеляційний суду дійшов правильного висновку про відсутність, передбачених статтею 1257 ЦК України підстав для визнання складеного ОСОБА_3 заповіту нікчемним.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки в даному випадку відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року у редакції, чинній на час посвідчення заповіту, визначальним для посадової особи органів місцевого самоврядування було саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Враховуючи обставини справи, зокрема показання свідків та секретаря Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_9, яка приймала участь у справі та те, що вона достеменно знала особу заповідачки і у неї не було сумнівів щодо її особи, суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності заповіту з підстав порушення його посвідчення.

Також, є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що заповіт було зареєстровано з порушенням Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491, оскільки на час вирішення спору у видачі свідоцтва ОСОБА_2 нотаріусом було відмовлено. Разом з тим, під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку (рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею - 6,419 га) заповіт від 04 липня 2014 року був зареєстрований у спадковому реєстрі.

Таким чином, враховуючи встановленні апеляційним судом обставини справи, зокрема пояснення свідків, що відповідач здійснювала догляд за своєю мачухою (ОСОБА_3.) в останній період її життя, за що остання і написала на неї оскаржуваний заповіт, рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині є законним і справедливим.

Доводи касаційної скарги, щодо порушення порядку вчинення нотаріальних дій, обґрунтовано відхилено апеляційним судом, оскільки ОСОБА_1 не довела того, що волевиявлення ОСОБА_3, під час складення ним заповіту не було вільним і не відповідало її волі, враховуючи відсутність паспорта. При цьому апеляційний суд вірно встановив, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, оскільки заповіт підписаний особисто заповідачем ОСОБА_3 та посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції, в оскаржуваній частині, норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції, в оскаржуваній частині, не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності заповіту від 04 липня 2014 року, складеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2; про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 га, розташованої на АДРЕСА_2, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська