ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 684/626/18
Провадження № 22-ц/4820/261/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 16 листопада 2018 року,

встановив:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 13 травня 2010 року між банком і ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав останньому кредит у розмірі 12 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_5 зобов'язався повернути банку кредит протягом строку дії платіжної картки та сплатити йому проценти за користування кредитними коштами. 19 серпня 2016 року ОСОБА_5 помер, його спадкоємцем першої черги за законом, який у встановленому порядку прийняв спадщину, є ОСОБА_4 Станом на день смерті ОСОБА_5 виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 997 грн 40 коп., яка складається з 8 728 грн 16 коп. неповернутого кредиту, 4 019 грн 24 коп. процентів, 250 грн пені. Позивач своєчасно пред'явив свої вимоги до спадкоємця боржника, внаслідок чого ОСОБА_4 зобов'язаний погасити цю заборгованість.

За таких обставин АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 12 997 грн 40 коп. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 16 листопада 2018 року задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» і вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Суд виходив з того, що ОСОБА_6 не виконав зобов'язання за кредитним договором, а тому з його спадкоємця, ОСОБА_4, на користь банку підлягає стягненню вказана заборгованість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 не підписував анкету-заяву про отримання банківських послуг, у зв'язку з чим кредитний договір між ним і АТ КБ «Приватбанк» не укладався. Крім того, банк неправильно обчислив заборгованість за цим договором, а позов банку не підлягає задоволенню через сплив позовної давності та відсутність спадкового майна, в межах вартості якого спадкоємець зобов'язаний задовольнити вимогу кредитора.

АТ КБ «Приватбанк» не подало відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників судового процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував закон (статтю 25 ЦК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми статей 1218, 1282 ЦК України та не дотримався положень статті 81 ЦПК України.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлено, що 13 травня 2010 року АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 27,6% річних. При цьому банк видав ОСОБА_5 платіжну картку «Універсальна Gold» НОМЕР_3 та перерахував кредитні кошти на картковий рахунок.

У подальшому ОСОБА_5 одержав нові платіжні картки: НОМЕР_1, НОМЕР_2 (строк дії останньої картки до 29 лютого 2020 року).

АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 уклали кредитний договір шляхом приєднання останнього до запропонованих позивачем Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом правління АТ КБ «Приватбанк» від 6 березня 2010 року №СП-2010-256 (далі - Умови та Правила), які разом із заявою від 13 травня 2010 року, Пам'яткою клієнта і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

Укладаючи цей договір, АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 визначили право банку змінювати тарифи та інші умови обслуговування рахунку (п. 1.1.3.2.4 Умов та Правил).

АТ КБ «Приватбанк» встановило ОСОБА_5 кредитний ліміт у розмірі 12 000 грн.

ОСОБА_5 зобов'язався повернути позивачеві кредит і сплатити банку проценти щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, що слідує за звітним.

Банк змінив процентну ставку: з 1 вересня 2014 року до 2,7% на місяць (наказ від 18 серпня 2014 року №СП-2014-6915682), з 1 квітня 2015 року до 3,5% на місяць (наказ від 18 лютого 2015 року №СП-2015-6552838).

АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 визначили, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк. У разі порушення позичальником зобов'язань з погашення заборгованості перед банком протягом 90 днів з моменту виникнення таких порушень останній вправі змінити умови кредиту, встановити термін повернення кредиту на 91 день з моменту порушення зобов'язання та вимагати від позичальника повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його використання, виконання інших зобов'язань за кредитом в повному обсязі (п.п. 1.1.7.11, 2.1.1.4.6 Умов та Правил).

При виникненні прострочених зобов'язань на 100 грн і більше відповідач повинний був щомісячно сплачувати банку пеню, що розраховується з базової процентної ставки, поділеної на 30, за кожний день прострочення кредиту + 50 грн одноразово (п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил). З 1 листопада 2013 року (наказ від 19 вересня 2013 року №СП-2013-6776448) щомісячний розмір пені становив: за прострочення платежу на один місяць - 50 грн, за прострочення платежу на два і більше місяців - 100 грн.

Всього ОСОБА_5 одержав у позивача 8 728 грн 16 коп. кредитних коштів, останній платіж у розмірі 310 грн внесено ним 22 липня 2016 року.

19 серпня 2016 року ОСОБА_5 помер. Його спадкоємцем першої черги за законом, який у встановленому порядку прийняв спадщину, є ОСОБА_4

15 березня 2017 року АТ КБ «Приватбанк» пред'явило свої вимоги до спадкоємців ОСОБА_5, направивши на адресу Старосинявської державної нотаріальної контори претензію кредитора №SAMDN8413 від 27 лютого 2017 року.

Станом на 19 серпня 2016 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором становила 11 915 грн 86 коп., з яких неповернутий кредит - 8 728 грн 16 коп. і проценти - 3 187 грн 70 коп.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається, що 13 травня 2010 року ОСОБА_5 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9) та одержав у банку платіжну картку, з використанням якої протягом 2013-2016 років ним були зняті кредитні кошти з відповідного рахунку.

Подавши позивачеві цю заяву, ОСОБА_5 приєднався до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені останнім у стандартній формі - Умовах та Правилах (а.с. 10-43), Тарифах. Названі документи містять усі істотні умови кредитного договору. При цьому ОСОБА_5 своїм підписом підтвердив, що він ознайомився та погоджується із запропонованими банком умовами кредитування.

Вступаючи у правовідносини, сторони визначили, що заява клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи і Пам'ятка клієнта становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг.

Отже АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, тому у суду були відсутні підстави вважати цей договір неукладеним або нікчемним.

Виписка по рахунку (а.с. 121-123) достовірно вказує на те, що АТ КБ «Приватбанк» відкрило на ім'я ОСОБА_5 картковий рахунок, на який банком були перераховані кредитні кошти та через який сторонами здійснювались фінансові операції. Також банк видав ОСОБА_5 платіжні картки, які використовувалися ним для переказу коштів і проведення розрахунків.

Доводи ОСОБА_4 про те, що між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 не був укладений кредитний договір, а останній не отримував кредитних коштів, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Із доказів у справі слідує, що між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 виникли зобов'язання за кредитним договором, які останній не виконав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В силу ч.ч. 1, 5 ст. 261; ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як передбачено ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом п.п. 2.1.1.2.12, 2.1.1.12.5 Умов та Правил строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти, при цьому кредитом (кредитною лінією, кредитним лімітом) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності і повернення. Згідно Тарифів порядок погашення заборгованості встановлено щомісячними платежами в розмірі 7% від залишку заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості.

В силу п. 2.1.1.2.12 Умов та Правил строк дії карти вказано з її лицьового боку (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Аналіз умов кредитного договору в цій справі та зміст зазначених правових норм дає підстави для висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлені не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_5 мав виконувати зобов'язання частинами, то позовна давність за вимогами позивача про повернення кредитних коштів і сплати процентів за користування кредитом, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Банк надав ОСОБА_5 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому кредитним договором установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту та сплати процентів, а й кінцевий строк повного погашення кредиту (строк дії кредитного ліміту).

Отже перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення строку дії платіжної карти.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 отримав останню картку НОМЕР_2, строк дії якої мав завершитися у лютому 2020 року.

Таким чином, кінцевим строком повернення ОСОБА_5 кредиту у повному обсязі було 29 лютого 2020 року.

За життя ОСОБА_5 здійснював періодичні платежі на виконання зобов'язання за кредитним договором. Останній платіж у розмірі 310 грн внесений ним 22 липня 2016 року.

ОСОБА_5 вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком, а тому перебіг позовної давності перервався. З указаної дати перебіг позовної давності почався заново.

До того ж, ОСОБА_5 приєднався до Умов та Правил, пунктом 1.1.7.31 яких передбачено, що строк позовної давності щодо вимог банку про повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагород, неустойки - штрафу, пені, витрат банку становить 50 років.

Отже загальна позовна давність за вимогами АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором не сплила.

Посилання ОСОБА_4 на цю обставину є безпідставним.

Умови кредитного договору (а.с. 9-43), наданий АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості (а.с. 6-8) та виписка про рух коштів на картковому рахунку (а.с. 121-123) є зрозумілими та достатніми для висновку, що ОСОБА_5 не виконав узяті на себе зобов'язання за цим договором, у зв'язку з чим до дня смерті останнього (19 серпня 2016 року) виникла заборгованість у розмірі 11 915 грн 86 коп., яка складається з 8 728 грн 16 коп. неповернутого кредиту та 3 187 грн 70 коп. процентів.

ОСОБА_4 не спростував цю заборгованість належними та допустимими доказами.

Разом із тим, задовольняючи позов АТ КБ «Приватбанк» і стягуючи з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором суд першої інстанції припустився помилки.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

За змістом указаної норми права цивільні обов'язки особи, в тому числі ті, які виникли на підставі договорів та інших правочинів, припиняються з часу смерті боржника.

Отже зобов'язання ОСОБА_5 за кредитним договором зі сплати процентів і пені припинилося в день його смерті, тобто 19 серпня 2016 року.

Не зважаючи на це, після указаної дати АТ КБ «Приватбанк» нарахувало боржнику 831 грн 54 коп. процентів і 250 грн пені.

Ці нарахування не пов'язані з особою позичальника ОСОБА_5 і не можуть бути покладені на його спадкоємця, натомість, суд першої інстанції неправомірно присудив їх для сплати ОСОБА_4

Частиною 1 статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 2 ст. 1281 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

В силу ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Банк повідомив суд про те, що про смерть ОСОБА_5 йому стало відомо 27 лютого 2017 року. Ця обставина відповідачем не спростована.

Через нотаріуса АТ КБ «Приватбанк» пред'явило вимогу до спадкоємців останнього 15 березня 2017 року, тобто в строк, визначений ст. 1281 ЦК України.

Разом із тим, матеріали справи не містять відомостей щодо спадкового майна, в межах вартості якого ОСОБА_4 зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора. Відповідач заперечив факт успадкування будь-якого майна після смерті батька, ОСОБА_5, у свою чергу, банк не довів протилежного.

Отже позов АТ КБ «Приватбанк» є необґрунтований і не підлягає задоволенню.

Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

Оскільки в позові АТ КБ «Приватбанк» відмовлено, то понесені ним судові витрати не можуть бути покладені на відповідача.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11 січня 2019 року ОСОБА_4 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн, а тому ці кошти слід стягнути з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 16 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження - 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 14360570) на користь держави (отримувач: Управління Казначейства у місті Хмельницькому/місто Хмельницький (22030101), код отримувача (ЄДРПОУ) 38045529, р/р 0005, Казначейство України (ЕАП), МФО 899998; призначення платежу: судовий збір, Хмельницький апеляційний суд, код класифікації доходів 22030101) 2 643 гривні судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ Р.С. Гринчук /підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Завадська О.П.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27