Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 700/76/16-ц

провадження № 61-22546св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ державної виконавчої служби Лисянського районного управління юстиції у Черкаській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., Новікова О. М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір від 18 червня 2008 року № 234168-CRED, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 12 000,00 грн на термін до 18 червня 2010 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. 18 червня 2008 року з метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань між ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручилася перед банком за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, зокрема, надав позичальнику кредит у розмірі, встановленому договором. Позичальник не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку із чим станом на 14 грудня 2015 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 41 697,69 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 8 873,98 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 32 823,71 грн.

Позивач зазначив, що від цієї суми віднімається сума у розмірі 12 869,74 грн, яка була стягнута рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2009 року, яким з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто вказаний борг.

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк»просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 різницю заборгованості у розмірі 28 827,95 грн, а також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн (фіксована частина) та 1 441,40 грн (процентна складова) на загальну суму 30 519,35 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами своїх позовних вимог. Позивач не надав доказів, якими підтверджується борг. Представник позивача в судові засідання на неодноразові виклики не з`являвся і пояснень не надав. Відповідачі не визнали позовних вимог, а позивач не обґрунтував позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 30 593,17 грн.

У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у сумі 2 893,80 грн.

Рішення мотивоване тим, що загальна заборгованість за процентами згідно наданого позивачем загального розрахунку станом на 14 грудня 2015 року (за виключенням стягнутого рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2009 року боргу за процентами 2 230,54 грн) складає 30 593,17 грн (32 823,71 грн - 2 230,54 грн).

Пунктом 12 договору поруки встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Строк повернення кредиту, відсотків і винагороди згідно графіку погашення кредиту і відсотків визначений не пізніше 18 червня 2010 року (пункт 1.4 кредитного договору). Таким чином, з 19 червня 2015 року припинилася порука ОСОБА_2 за договором поруки від 18 червня 2008 року № 36656, у зв`язку із чим у ПАТ КБ «ПриватБанк» немає правових підстав для стягнення із співвідповідача ОСОБА_2 заборгованості солідарно з ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасуватиі залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 700/76/16-ц і витребувано її з Лисянського районного суду Черкаської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 15 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у своєму рішенні не навів жодного факту використання судом першої інстанції доказів, які не відповідають вимогам щодо належності та допустимості і мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В касаційній скарзі зазначається, що позивач пропустив строки позовної давності (про що стороною відповідача в усній формі заявлялося в судовому засіданні суду першої інстанції).

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 18 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір від 18 червня 2008 року № 234168-CRED, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 12 000,00 грн на термін до 18 червня 2010 року.

18 червня 2008 року з метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

За користування кредитом у період від дати зарахування коштів на картковий рахунок до дати погашення кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 34 % річних. Погашення кредиту і сплата відсотків за користування кредитом здійснюється у сумі і строки згідно графіку погашення кредиту і відсотків, викладеному у додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною договору. Графіком погашення кредитів і відсотків по кредитному договору від 18 червня 2008 року № 234168-CRED визначені щомісячні платежі кожного поточного місяця із встановленням конкретної дати платежу. При порушенні позичальником обов`язків по погашенню кредиту та сплати відсотків за його користування, позичальник сплачує банку відсотки за користування у підвищеному розмірі - 60 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості та сплату цих підвищених відсотків проводить не пізніше 28 числа кожного поточного місяця, наступного за місяцем, у якому виникла прострочка. При порушенні позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом згідно графіку платежів, погашенні сплати прострочених відсотків у підвищеному розмірі, строків повернення кредиту, передбачених графіком, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пункт 6.1 договору).

Крім того, пунктом 6.6 договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових обов`язків, передбачених договором, більш ніж на 120 днів банк буде змушений звернутися до суду, а позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

Пунктом 6.8 договору сторони узгодили підвищений строк позовної давності тривалістю 5 років.

Позивач надав до суду розрахунок, за яким банк визначив борг ОСОБА_1 станом на 14 грудня 2015 року в сумі 41 697,69 грн (а.с. 6).

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2009 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно 12 869,74 грн, яка складається з 8 873,98 грн заборгованості по кредиту; 2 230,54 грн заборгованості по відсоткам; 1 765,22 грн заборгованості по штрафах.

Із загального розміру заборгованості за період з часу укладення договору і до 14 грудня 2015 року позивач виключив суму заборгованості, яка вже була стягнута рішенням суду в 2009 році.

У ході виконавчого провадження по виконанню вищевказаного рішення районного суду та реалізації арештованого рухомого майна боржника в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 19 серпня 2010 року по 24 грудня 2010 року були перераховані грошові кошти на суму 2 269,88 грн.

В розрахунку заборгованості за кредитним договором від 18 червня 2008 року № 234168-CRED відображені часткові погашення боргу, зараховані на рахунок стягувача за квитанцією № 1415 від 20 серпня 2010 року, на суму 925,65 грн та за квитанціями від 24 грудня 2010 року на загальну суму 931,13 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України (в редакції, на час розгляду справи в суді першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

18 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 234168-CRED, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 12 000,00 грн на термін до 18 червня 2010 року.

За користування кредитом у період від дати зарахування коштів на картрахунок до дати погашення кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 34 % річних. Графіком погашення кредитів і відсотків за кредитним договором від 18 червня 2008 року № 234168-CRED визначені щомісячні платежі кожного поточного місяця із встановленням конкретної дати платежу.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2009 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно 12 869,74 грн, яка складається з 8 873,98 грн заборгованості по кредиту; 2 230,54 грн заборгованості по відсоткам; 1 765,22 грн заборгованості по штрафах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином, після звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення відсотків, комісії та штрафу. Проте такі вимоги банк не заявляв.

Доводи скаржника стосовно пропущення позивачем строків позовної давності судом до уваги не беруться, оскільки наявні підстави для відмови в позові по суті. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо подання стороною відповідача в суді першої інстанції заяви про пропущення строків позовної давності.

Отже, вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції, неправильно визначився з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про задоволення апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення першої інстанції апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником не припиняє правовідносин сторін кредитного договору в частині нарахування відсотків, комісії та штрафів.

Враховуючи вищенаведене Верховний Суд приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково апеляційну скаргу та скасовуючи рішення першої інстанції, на вказані вище вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини сторін кредитного договору не припинилися.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 сторони не оскаржують, а тому в цій частині не переглядається Верховним Судом.

Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки зміна строку виконання основного зобов`язання та наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості є підставою для припинення подальшого нарахування процентів та штрафів за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , яке помилково скасовано судом апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, встановивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою, рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_1 необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 листопада 2016 року в частині вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати і залишити в силі в цій частині рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко В. В. Сердюк
І. М. Фаловська