КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Мальцев Д.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2871/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 10 лютого 2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивовано тим, що 10 лютого 2014 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з іншої сторони було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачам грошову позику, а саме: 25 000,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25% річних; 22 425,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25% річних; 25 597,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 1184,00 євро в місяць; 5 000 доларів США з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірних супермаркетів, за що відповідачі мали сплачувати 250,00 доларів США в місяць; 10 000 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірного супермаркету в м. Рівному.

При цьому, позивач вказує, що відповідно до п.3 договору позики відповідачі зобов'язалися використовувати надані в позику грошові кошти відповідно до їх цільового призначення та повернути отримані кошти в порядку та строки, погоджені сторонами.

Разом з тим, позивач зазначає, що незважаючи на його неодноразові звернення з вимогою повернути запозичені кошти, відповідачі свої зобов'язання за договором не виконують та суму отриманої позики не повертають.

У зв'язку з вищевикладеним, просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 лютого 2014 року в розмірі 2 500,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 67 125,09 грн. та 41 511,00 євро,що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 1 291 803,77 грн., загальна сума до стягнення - 1 358 928,86 грн.; стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 10 лютого 2014 року в розмірі 2 500,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 67 125,09 грн. та 41 511,00 євро,що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 1 291 803,77 грн., загальна сума до стягнення - 1 358 928,86 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки договору позики від 10 лютого 2014 року, який підтверджує існування договірних відносин між позивачем та відповідачами та показам свідків. Також наголошується, що оскільки відповідачі сплачували відсотки за договором позики, то це підтверджує факт того, що вони визнають свої зобов'язання за вказаним договором, оскільки приступили до часткового їх виконання.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 10 лютого 2014 року на загальну суму 1 358 928, 86 грн. з кожного.

При апеляційному розгляді справи представник позивача підтримав викладені в апеляційній скарги доводи та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсягу, при цьому зазначив, що дійсно при складанні 14 лютого 2014 року письмової угоди гроші позивачем відповідачам не передавалися, оскільки вони були передані раніше, а складення вказаного правочину у письмовій формі було необхідно для підтвердження наявних боргових зобов'язань. Крім того вважає що факт визнання відповідачами вказаних боргових зобов'язань підтверджується сплатою ними процентів за користування коштами, що підтвердив при розгляді справи свідок ОСОБА_6

Представник відповідачів адвокат ОСОБА_7 заперечив щодо укладення між сторонами договору позики та відповідно і передачу на виконання умов вказаного договору грошових коштів позивачем відповідачам, Наявний в матеріалах справи письмовий договір «Займу» був лише договором намірів, який реально виконаний сторонами не був, тому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи установив, що 10 лютого 2014 року булоскладено письмову угоду (договор займа) між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умовами першого пункту якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приймають на себе зобов'язання у вигляді фінансової позики, наданої ОСОБА_2.

Пунктом 2 вказаного правочину визначені розміри, умови та цільове призначення фінансової позики: 25 000,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25% річних; 22 425,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25% річних; 25 597,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 1184,00 євро в місяць; 5 000 доларів США з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірних супермаркетів, за що відповідачі мали сплачувати 250,00 доларів США в місяць; 10 000 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірного супермаркету в м. Рівному (а.с.6).

Пунктом 3 вказаної письмової угоди визначені зобов'язання відповідачів : забезпечити виконання цільового призначення позики; забезпечити виконання умов наданої позики; та забезпечити повернення позики в розмірі та в терміни, погодженні сторонами. (а.с.6)

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 09 та 29 вересня 2016 року, 28 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року направляв вимоги про повернення позики ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7, 10, 13, 16).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження передачі позивачем грошових коштів відповідачам, що є обов'язковою умовою виникнення правових відносин та зобов'язань, передбачених ст. 1046 ЦК України, а наданим договором займу вказані обставини не підтверджуються. У зв'язку з тим, що доказів надання грошових коштів у розмірах зазначених в наданій письмовій угоді позивачем не надано тому суд визнав і відсутність зобов'язань у відповідачів по поверненню вказаних коштів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно ст.ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (кредитор) передає іншій стороні (позичальнику) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язаний повернути кредитору таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості . Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК Україниодностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичними вимогами, що пред'являються.

Відповідачі в особі їх представника заперечують проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вказані кошти не передавалися, а надана суду копія «договору займа» не є підтвердженням укладення договору позики в розумінні ст. 1046 ЦК України, передачі коштів та фактичного їх отримання відповідачами від позивача. При цьому представник зазначив, що дійсно вказаний «договір займа» складався з метою отримання відповідачами як ФОП від позивача інвестицій для розвитку ювелірного бізнесу, для чого і був складений зазначений договір та переданий для акцепту ОСОБА_2 по місцю його проживання в Німеччину. Однак, в подальшому відносини між сторонами погіршилися, гроші від позивача в якості інвестицій не надійшли, а підписаний «договір займу» позивачем використовується для безпідставного стягнення грошових коштів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку проте, що позикодавець не довів сам факт передачі коштів позичальнику, а тому договір позики є неукладеним.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України в разі, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

За змістом ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на вказані положення закону договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей.

Так, при апеляційному розгляді представником позивача було підтверджено, що на час складання вказаного договору гроші позивачем фактично відповідачам не передавалися, оскільки були передані раніше, однак доказів на підтвердження даних обставин позивачем до суду першої інстанції також не було подано.

Згідно до ст.1047 ч.1 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Доводи апелянта про ненадання судом першої інстанції оцінки показам свідка ОСОБА_6 в частині отримання ним від відповідачів грошових коштів як плату процентів за раніше укладеними договорами позики не може бути підставою для скасування зазначеного рішення суду, оскільки в силу вимог ст. 78 ЦПК України та ст. 1051 ЦК України в разі якщо договір підлягає укладенню в письмовому вигляді, тому спростування його укладення та передачі грошових коштів показами свідків не є належним та допустимим доказом.

Частиною 3, 4 статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_2 позовних вимог належними та допустимими доказами, зокрема позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним в повному обсязі виконанні зобов'язання за договором позики в частині передачі грошових коштів і що вказані кошти були отриманні відповідачами у розмірах, зазначених в позовній заяві.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст. 12, 81, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв