Справа № 464/5282/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/2431/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м.Львів

Справа № 464/5282/17

Провадження № 22-ц/811/2431/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Сихівського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 27 липня 2018 року (суддя Рудаков І.П.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу,-

встановив:

3 серпня 2017 року позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «OPEL ASTRA», 2003 року випуску, шасі НОМЕР_1, укладений 14 липня 2017 року в Регіональному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ у Львівській області між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 В обґрунтування позову посилається на те, що із ОСОБА_4 перебував у шлюбних відносинах до 9 грудня 2016 року. За час перебування в шлюбі у ОСОБА_8 за власні кошти куплено спірний автомобіль, шляхом оформлення довіреності на його (позивача) ім»я 12 лютого 2015 року з правом вчинення усіх необхідних юридичних дій та права керування автомобілем на території України. Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 видав йому нову довіреність, а попередню скасував 12 червня 2017 року. Заява про скасування довіреності була направлена відповідачу. Зазначає, що 7 липня 2017 року його адвокатом направлено відповідачу письмову вимогу із копіями усіх первинних документів про скасування довіреності, яка нею отримана 13 липня 2017 року. Однак, знаючи про скасування довіреності, відповідач, на підставі такої укладає договір купівлі-продажу автомобіля, через Регіональний сервісний центр МВС України у Львівській області, із своєю подругою, колегою по роботі ОСОБА_5 Стверджує, що відповідач діяла недобросовісно, з корисливих мотивів.

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, та таким що порушує її законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Вказує, що відповідач, на підставі скасованої довіреності від 12 лютого 2015 року уклала договір купівлі-продажу спірного автомобіля, через Регіональний сервісний центр МВС України у Львівській області, із ОСОБА_5 Стверджує, що відповідач діяла недобросовісно, з корисливих мотивів та їй було відомо, що звказана довіреність скасована.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 14 листопада 2002 року перебували у шлюбі.

Рішенням суду від 28 листопада 2016 року шлюб між ними розірвано.

За час перебування сторін у шлюбі, 12 лютого 2015 року ОСОБА_8 видав довіреність на ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4, кожен з яких діє самостійно, представляє інтереси ОСОБА_8, як власника транспортного засобу, при експлуатації та розпорядженні, в тому числі продажі, а у випадку необхідності зняття з обліку в органах внутрішніх справ, належний йому транспортний засіб марки «OPEL ASTRA», 2003 року випуску. Довіреність видана терміном на десять років, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Мішаковою С.Ф. та зереєстрована в реєстрі за № 205.

Між сторонами виникли правовідносини, яку регулюються нормами розділу IV ЦК України (правочини, представництво).

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (статтею 245 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Судом встановлено, що згідно довіреності від 12 лютого 2015 року довіритель ОСОБА_8 наділив ОСОБА_10 повноваженнями на вчинення правочинів, зокрема і щодо продажу спірного автомобіля.

12 червня 2017 року ОСОБА_8 склав заяву про скасування вищезазначеної довіреності. Разом із тим приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова С.Ф. зобов'язалась у відповідності до норм нотаріального законодавства, передати ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відповідну заяву. Заява про скасування довіреності зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей за № 1048.

11 травня 2017 року ОСОБА_8 видав довіреність на ім'я представника ОСОБА_3 представляти його інтереси, як власника транспортного засобу при експлуатації та розпорядженні, в тому числі продажу, а у випадку необхідності зняття з обліку в органах внутрішніх справ, належний йому спірний транспортний засіб. Довіреність видана на три роки, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Мішаковою С.Ф. та зереєстрована в реєстрі за № 795 .

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 249 Цивільного кодексу України особа, яка видала довіреність, і згодом скасувала її , повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не подано до суду жодних доказів направлення повідомлення про скасування довіреності від 12 лютого 2015 року відповідачу ОСОБА_10

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 липня 2017 року №4641/2017/540259, оформленого у Регіональному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ у Львівській області, як продавець ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності від 12 лютого 2015 року, передала у власністю покупцю ОСОБА_5, згаданий автомобіль.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 655 цього Кодексу, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. ст. 317, 319 цього Кодексу саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 цього Кодексу встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Оскільки відчуження спірного транспортного засобу здійснено ОСОБА_10, яка діяла від імені ОСОБА_8 у межах визначених повноважень на підставі довіреності від 12 лютого 2015 року, а належних та допустимих доказів, про належне повідомлення ОСОБА_10 щодо скасування вищезазначеної довіреності ОСОБА_8 стороною позивача не надано, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу не встановлено.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст.50 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами.

Належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є позивач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Належність позивача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним позивачем є особа, якій не належить право вимоги.

ОСОБА_3 є неналежною стороною у справі (позивачем)им позивачем.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником зазначеного автомобіля на час вчинення оспорюваного правочину був ОСОБА_8, який 11 травня 2017 року видав позивачу довіреність на представництво його інтересів, як власника транспортного засобу при експлуатації та розпорядженні, в тому числі продажу, а у випадку необхідності зняття з обліку в органах внутрішніх справ, належного йому транспортного засобу. Повноважень на представництво в суді така довіреність не містить.

Суд зробив правильний висновок, що право вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу належить ОСОБА_8

У пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» було роз'яснено, що ЦПК не передбачає можливості заміни позивача за ініціативою суду. Не передбачає можливості заміни позивача за ініціативою суду і нова редакція ЦПК, діюча на момент прийняття рішення.

Суд, з урахуванням принципу диспозитивності (ст.13 ЦПК України) вірно вважав, що суд не мав права проводити заміну неналежного позивача належним з власної ініціативи.

При розгляді справи суд мав виходив із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Розподіл судових витрат проведено відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді