КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року місто Київ.

Справа 761/10467/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11776/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Рубан С.М., Олійника В.І.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року (у складі судді Рибака М.А., повний текст рішення складено 20 червня 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання видати ордер, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з даним позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач) про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видати ордер .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.09.2002 року чоловік позивача ОСОБА_3 , займаючи посаду слюсаря цеху 5 Київського мотоциклетного заводу отримав ордер № 1216 від 13.09.2012 року про те, що йому надається приміщення житловою площею 18,00 кв.м в гуртожитку за період роботи на даному підприємстві, а саме кімната АДРЕСА_1 за підписом начальника ЖКВ Гордієнка В.В. та скріплений печаткою Дочірнього підприємства "Мрія" ВАТ "Київський мотоциклетний завод". На підставі вказаного ордеру позивач разом з чоловіком та донькою проживали у кімнаті у гуртожитку як родина із трьох осіб. 30.05.2018 року ОСОБА_3 було подано заяву щодо заміни ордеру № 1216 від 13.09.2002 року на кімнату в гуртожитку на новий, у зв`язку з припиненням діяльності ДП "Мрія" ВАТ "Київський мотоциклетний завод" та переданням вказаного гуртожитку у власність територіальної громади Шевченківського району м. Києва. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що було складено відповідний актовий запис № 9801, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 11.06.2018 року, виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції в м. Києві. Станом на дату смерті чоловіка позивача, заява останнього розглянута не була. У зв`язку зі смертю чоловіка, 15.06.2018 року позивач через Центр надання адміністративних послуг звернулась із заявою щодо внесення змін у справу квартирного обліку. За результатами розгляду вказаної заяви позивача було запрошено на засідання громадської комісії з житлових питань для розгляду питання щодо зняття її родини з квартирного обліку. Засідання громадської комісії з житлових питань відбулось 30.08.2018 року за результатами якого було прийнято рішення про зняття з квартирного обліку родини ОСОБА_2 11.02.2019 року представник позивача звернувся до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про видачу ордеру на спірне приміщення. 18.02.2019 року відповідачем було відмовлено у видачі ордеру на житлове приміщення з підстав того, що позивач забезпечена іншим житлом. Таким чином, позивач вважає відмову у видачі ордеру з даних підстав незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом, відповідно до вимог якого просила суд: визнати право користування кімнатою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та зобов`язати відповідача видати ордер на право зайняття жилого приміщення - кімнати АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання видати ордер відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилалась на те, що рішення прийнято без достатнього дослідження всіх обставин справи , з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що її чоловік вселився до гуртожитку на законних підставах (підтверджується, зокрема самим відповідачем у його відзиві) у складі сімї з 3-х осіб , в тому числі і позивача та беручи до уваги ст. 106 ЖК УРСР вважає доведеним факт її законного проживання у гуртожитку.

Вказує, що законне проживання у гуртожитку можливе в порядку ч. 2 ст. 166 ЖК УРСР навіть за відсутності у проживаючого ордеру, проте за умови законного вселення у приміщення та продовження проживання.

У відзиві представник Шевченківської РДА просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відмовити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року залишити в силі.

Посилається на те, що особа, яка претендує на жиле приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, повинна перебувати на квартирному обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов, а також дані про таку особу повинні бути внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Тільки за наявності цих умов, орган державної влади може прийняти рішення щодо надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду та надання громадянинові ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Зазначає, що в ході перевірки за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 01.06.2018 виявлено, що у ОСОБА_3 (покійного чоловіка ОСОБА_2 ) в місті Києві на праві власності перебувають: двокімнатна квартира АДРЕСА_5 та однокімнатна квартира АДРЕСА_6 набуті у шлюбі з дружиною.

На засіданні громадської комісії з житлових питань при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації 30.08.2018 розглянуто питання щодо зняття з квартирного обліку родини ОСОБА_2 , як таких, що забезпечені нормою жилої площі по місту Києву.

Розпорядженням Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 10.09.2018 №526 родину ОСОБА_2 було знято з квартирного обліку, вказане розпорядження в установленому законом порядку не оскаржувалось, а о тому правових підстав для надання ордеру вказаній особі не має.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи скарги підтримали.

Представник відповідача до суду не з`явився, проте надав відзив на апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам слід з`ясовувати, чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів.

Судом встановлено, що 13.09.2002 року ОСОБА_4 та родині з 3-х осіб було видано ордер ДП ВАТ «Київський мотоциклетний завод» на кімнату АДРЕСА_1 , на період роботи на підприємстві.

На підставі розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.03.2017 року, гуртожиток по АДРЕСА_1 було передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві адміністрації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та згідно із розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві адміністрації від 30 серпня 2018 року його було знято разом із родиною з квартирного обліку на підставі забезпечення житлом.

В подальшому, на засіданні наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій у Шевченківському районі міста Києва, 10 вересня 2018 року було прийнято рішення відмовити ОСОБА_2 у видачі ордера у зв`язку із забезпеченістю житлом в місті Києві .

Суд встановив, що відмова ОСОБА_2 у видачі ордера на житлове приміщення в гуртожитку є правомірною, оскільки остання не перебувала на квартирному обілку, що підтверджується відповідним розпорядженням, яке не було оскаржено в установленому законом порядку.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висвновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 проживала і проживає в гуртожитку як член сім`ї особи, якій такий гуртожиток надавався у зв`язку з роботою, а тому має право на користування ним , колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

На підставі частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням статті 5 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.

За змістом частин першої та четвертої статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 ЖК Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 ЦК України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення.

Враховуючи, що позивач не довела, що її право на проживання в гуртожитку не визнається або оспорюється, в апеляційному суді представник позивача пояснила, що з позовом про виселення ОСОБА_2 з гуртожитку до неї не звертались, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні вимог про визнання за нею права користування житловим приміщенням в гуртожитку.

Доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач не визнає її право як мешканця гуртожитку є необґрунтованими, оскільки пропозиція Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (власника гуртожитку) укласти договір найму жилого приміщення не свідчить про порушення прав ОСОБА_2 на проживання у гуртожитку, узгоджується із правильним застосуванням норм Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Пропозиція з боку власника гуртожитку укласти договір найму жилого приміщення у гуртожитку відповідає вимогам статті 641 ЦК України, пункту 7 Положення про гуртожитки та не є порушенням прав позивача на проживання у гуртожитку.

При цьому, розбіжності, що виникають між сторонами при укладанні договору, вирішуються в порядку переддоговірних спорів (стаття 649 ЦК України).

Фактів виселення, переселення або відселення позивача ОСОБА_2 з гуртожитку по АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Стосовно доводів скарги про безпідставну відмову у видачі ордеру на проживання в гуртожитку, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

При цьому положеннями ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі ї створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Відповідно до ст. 30 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, відповідно до ст. 58 ЖК України.

Особа, яка претендує на жиле приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, повинна перебувати на квартирному обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов, а також дані про таку особу повинні бути внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок де мешкає позивач має статус гуртожитку і належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та входить до сфери управління Шевченківського району м. Києва.

Так, як позивач була знята з квартирного обліку одночасно з її покійним чоловіком, через забезпеченість житлом, правових підстав для зобов`язання видати останній ордер на займане нею житлове приміщення у суду не було.

Суд вірно врахував, що позивач не оскаржила розпорядження відповідно до якого вона була знята з квартирного обліку.

Також, колегія суддів враховує, що позивач в судовому засіданні апеляцінйого суду підтвердила, що в її покійного чоловіка ОСОБА_3 , на дату його смерті у власності перебувало дві квартири: двокімнатна квартира АДРЕСА_5 та однокімнатна квартира АДРЕСА_6 , які успадкувала її дочка, а вона не звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Тобто суд встановив, що ОСОБА_5 , який перебував на квартирном обліку з родиною 3 особи правомірно був знятий з такого обліку у зв`язку з забезпеченістю житлом.

Згідно з Рекомендацією N R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що питання видачі ордеру, є саме дискреційним повноваженням відповідача.

При цьому, суд, встановивши порушення вимог закону при прийнятті рішення про видачу ордеру має право скасувати прийняте рішення або зобов`язати діяти в спосіб передбачений законом.

Разом із тим, позивач, не довела, що при прийнятті рішення про відмову їй видати ордер були порушені вимоги Заокну.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст. ст.367-368, 374-375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді