КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6460/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бараховського Михайла Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування, Служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, встановлення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, встановлення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Зазначав, що у шлюбі з відповідачем перебував з 2004 року по 2016 рік. Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_4 , 2007 р.н., яка після розлучення залишилася проживати разом з відповідачем.

Посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин відповідачем постійно чиняться перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини та всі його намагання мирним шляхом врегулювати дане питання не дали результатів, проте він як батько має однакові права на побачення, позивач просив :

1) визначити способи його участі у вихованні та спілкуванні з малолітньої донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- у вихідні дні: перша, третя субота та неділя з 12 години суботи де 18 години неділі - за місцем його проживання;

- в будні дні за домовленістю з матір`ю доньки ОСОБА_1 - за місцем його проживання чи місцем проживання доньки ОСОБА_4 ;

- 50% канікулярного періоду, в тому числі першої половини літніх канікул та інших канікулярних періодів - за місцем його проживання чи місцем відпочинку;

- необмежене спілкування його з донькою, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього контакту у спілкуванні між ним та донькою, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) зобов`язати відповідача - ОСОБА_1 , не чинити перешкоди щодо участі ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з донькою, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місці, днях та годинах, визначених рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області;

3) судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : з 12 години першої та третьої суботи до 18 години першої та третьої неділі; 50 % канікулярного періоду, в інші дні - за попередньою домовленістю між батьками.

Зобов`язано ОСОБА_2 дотримуватись режиму харчування,

відпочинку, навчання та розвитку дитини.

Зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення є незаконним через порушення норм процесуального права в частині визначення територіальної підсудності, оскільки відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а отже, згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України справа підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області. Крім того зазначено, що судом не взято до уваги відсутність порушеного права позивача на спілкування з дитиною та участь в її вихованні, якому відповідач не чинила перешкод після розірвання шлюбу.

Вказано, що майновий спір про поділ майна подружжя протягом трьох років судом не вирішений. Участі у вихованні дитини позивач після розірвання шлюбу не брав та не виявляв бажання використовувати засоби мобільного зв`язку, смартфона, ноутбука, комп`ютера через мережу Інтернет для спілкування з донькою. При цьому, позивач має постійну заборгованість із сплати аліментів на утримання дитини.

Посилаючись на відсутність підстав до судового примусу, не врахування судом того, що спілкування має відбуватись за бажанням дитини, з урахуванням її стану здоров`я, режиму дня та харчування для дітей відповідного віку та за попередньою домовленістю з матір`ю, а також не прийняття до уваги, що питання про участь батьків у вихованні дитини підлягає розгляду первісно в органі опіки та піклуванні за визначеним ст. 158 СК України порядком, а в суді питання щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною вирішується після попереднього розгляду зазначеного питання органом опіки та піклування, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржено, тому колегія суддів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, з 2004 року по 2016 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. Сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю.

З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що на даних час триває також судовий спір між сторонами щодо поділу майна подружжя, а на час розгляду справи між батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , 2007 р.н., склались неприязні стосунки, в тому числі щодо побачень батька з донькою, поділу майна.

Висновком Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 30 травня 2018 року визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , 2007 р.н.: з 12 години першої та третьої суботи до 18 години першої та третьої неділі; 50 % канікулярного періоду, в інші дні - за попередньою домовленістю між батьками. При цьому зобов`язано ОСОБА_2 дотримуватись режиму харчування, відпочинку, навчання та розвитку дитини, а ОСОБА_1 - не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею (а.с.164-166 т.1).

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з підстав його доведеності .

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що рішення є незаконним через порушення норм процесуального права в частині визначення територіальної підсудності, оскільки відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а отже, згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України справа підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області, колегія суддів визнає безпідставними.

Так, відповідно до ч.1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування-адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

З матеріалів справи убачається, що питання підсудності даної цивільної справи уже було предметом судового розгляду, за результатом якого постановою Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року про відкриття провадження у справі - без змін (а.с.123-127 т.1).

При цьому, зазначеною постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що адресою місця проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 , за якою відповідач отримувала ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками ті повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції від 01 лютого 2018 року, а також вказана адреса зазначена представником відповідача у відзиві на позовну заяву та скарзі відповідача ОСОБА_1 до прокуратури Київської області, а отже, справа підсудна Києво-Святошинському районному суду Київської області.

Під час провадження справи в районному суді було встановлено фактичне місце перебування (проживання) ОСОБА_1 у АДРЕСА_2 та проживання разом з нею доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин, посилання апеляційної скарги про непідсудність справи Києво-Святошинському районному суду Київської області колегія суддів визнає необґрунтованими та такими, яким надано належну оцінку судовими рішенням у справі й не можуть слугувати підставою для скасування постановленого по справі оскаржуваного рішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги про не врахування районним судом відсутності порушеного права позивача на спілкування з дитиною та участь в її вихованні, якому відповідач не чинила перешкод після розірвання шлюбу, а також відсутність бажання позивача спілкуватися із дитиною, при цьому, наявність у позивача постійної заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено: «Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Верховна Рада України після ратифікації Конвенції прийняла свій Закон «Про охорону дитинства», де у статті 15 зазначила: «У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участі батьків виходячи з інтересів дитини.

З матеріалів справи убачається, що висновком від 30 травня 2018 року органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області визначено наступну участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , 2007 р.н.: з 12 години першої та третьої суботи до 18 години першої та третьої неділі; 50 % канікулярного періоду, в інші дні - за попередньою домовленістю між батьками. При цьому зобов`язано ОСОБА_2 дотримуватись режиму харчування, відпочинку, навчання та розвитку дитини, а ОСОБА_1 - не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею (а.с.164-166 т.1).

З долученої до справи копії характеристики ОСОБА_2 № 57 від 02 листопада 2017 року встановлено, що позивач, обіймаючи посаду президента федерації професійних бухгалтерів і аудиторів України від 25 березня 2017року, зарекомендував себе позитивно, що має високий рівень професійної кваліфікації як професіонал з питань оподаткування, бухгалтерського та фінансового обліку. Ділові якості проявляє на найвищому рівні, завдання вирішує творчо та креативно. За характером спокійний та врівноважений, постійно прагне до самовдосконалення. В колективі користується повагою та авторитетом. Активно навчається сам та ділиться своїм досвідом з іншими членами федерації (а.с.22 т.1).

Твердження апеляційної скарги про відсутність спору щодо участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої ОСОБА_4 , 2007 р.н., спростовуються наявними у справі доказами.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 у 2016 році звертався до органів опіки та піклування за захистом своїх прав як батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із відповідною заявою, на підставі якої розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області за № 810 від 20 жовтня 2016 року встановлено дні та години участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною у вихідні дні: перша, третя субота та неділя з 12 години суботи до 18 години неділі, в будні дні за домовленістю з матір`ю - ОСОБА_1 , 50% канікулярного періоду (а.с.6,7 т.1).

Між тим, відповідач не виконувала розпорядження органу опіки та піклування, у зв`язку з чим служба у справах дітей та сім`ї Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської обл. листом від 26 червня 2017 року № 644 рекомендувала ОСОБА_2 звернутися у суд з відповідним позовом (а.с.8,9 т.1).

Наявність перешкод у спілкуванні ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено і Києво-Святошинським відділом Головного управління Національної поліції в Київській обл., про що свідчить долучений до справи лист №19162 від 30 грудня 2016 року згідно якого позивачу було рекомендовано звернутися у суд за захистом своїх прав (а.с.10 т.1).

У матеріалах справи також містяться листи ОСОБА_2 до Міського центру дитини вих. № 106 від 28 серпня 2017 року щодо проведення сімейної медіації між ним та гр. ОСОБА_1 (а.с.97 т.1) та до представника уповноваженого Верховної Ради України з прав людини № 10.1/7/К293105.17/26-138 від 13 липня 2017 року (а.с.98-99 т.1), а також акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 18 квітня 2018 року (а.с.162-163 т.1).

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Отже, матеріалами справи доведено чинення позивачу перешкод, спрямованих на можливість спілкування із своєю донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Не знайшли свого підтвердження посилання апеляційної скарги на відсутність підстав до судового примусу та не врахування судом того, що спілкування має відбуватись за бажанням дитини, з урахуванням її стану здоров`я, режиму дня та харчування для дітей відповідного віку та за попередньою домовленістю з матір`ю.

Враховуючи, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого ухилення позивача від виконання своїх батьківських обов`язків та його винної поведінки, й навпаки, позивачем доведено, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання та можливості виховувати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів не вбачає наявність правових підстав до задоволення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бараховського Михайла Михайловича в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: