Справа № 127/8683/18
Провадження № 22-ц/801/209/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 рокуСправа № 127/8683/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/8683/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору удаваним та припинення стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Романюк Л.Ф.,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору дарування удаваним, визнання за неповнолітньою ОСОБА_5 права власності на 1/2 частку квартири, припинення стягнення аліментів.

Доводи позовної заяви мотивовано тим, що 26.07.2010 року між сторонами було досягнуто домовленості про припинення права ОСОБА_4 на аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 в рахунок передачі права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, належної позивачу. З цією метою сторони звернулися до нотаріуса, яка запропонувала укласти звичайний договір дарування, що підтримала відповідач, оскільки для укладення договору припинення права на аліменти необхідна була згода органу опіки і піклування, що займає багато часу. 26.07.2010 року між сторонами було укладено договір дарування 1/2 частки квартири, належної позивачу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А. Дійсне волевиявлення сторін на укладення договору про припинення права на аліменти підтверджується складеною ОСОБА_4 розпискою про те, що вона відмовляється від аліментів на дочку ОСОБА_5 у зв'язку з посвідченням на її користь договору дарування; непред'явлення протягом восьми років відповідачем вимог про стягнення аліментів; зняттям з реєстрації дочки ОСОБА_5 перед укладанням договору дарування і повторна реєстрація там 18.08.2010 року. За заявою ОСОБА_4 Вінницьким міським судом Вінницької області 16.03. 2018 року було видано судовий наказ про стягнення з позивача аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З цих підстав просив, визнати договір дарування 1/2 часки квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, удаваним правочином, визнавши його договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права приватної власності на нерухоме майно; визнати за неповнолітньою ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, припинити стягнення на дитину ОСОБА_5, що стягуються з ОСОБА_3 на підставі судового наказу, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області від 16.03.2018 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції належним чином не з'ясував підстав позову та суть спірних правовідносин, безпідставно не застосував до них норми матеріального права, якими встановлено підстави для визнання правочину удаваним, в зв'язку з чим необґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

У строк встановлений судом, відповідач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сидорчук Н.М. вимоги апеляційної скарги підтримала з підстав, зазначених в ній, просила скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечила, просила у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11.04.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1, виданим повторно 05.04.2018 року (а.с.12).

Від шлюбу у сторін 27.08.2003 року народилась дочка ОСОБА_5 (а.с.11).

На підставі договору дарування від 26.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А., зареєстрованого в реєстрі за №1487, ОСОБА_3 подарував 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с.13-15).

26.07.2010 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 розписку про те, що відмовляється від аліментів на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з посвідченням на її користь договору дарування Ѕ частки квартири. Крім того, зазначено, що розписка з її слів надрукована вірно в чому і розписалась (а.с.16).

22.02.2018 року ОСОБА_4 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів (а.с.17).

16.03.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області був виданий судовий наказ, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею повноліття (а.с.18).

Згідно з довідкою ЖЕК № 7 від 15.02.2018 року ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 18.08.2010 року (а.с.19).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 190 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Приписами ч. 1 ст.718, ч. 2 ст.719 ЦК України встановлено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року при розгляді справи за N 6-1026цс16.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за оспорюваним договором дарування від 26.07.2010 року набувачем нерухомого майна є ОСОБА_4, а не малолітня ОСОБА_5, тоді як за приписами ст. 190 СК України за договором про припинення права на аліменти за рахунок набуття права власності на нерухоме майно набувачем майна є саме дитина одноособово чи спільно з тим з батьків, з ким вона проживає, на праві часткової власності.

Водночас не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що сторонами такого договору могли бути лише позивач та відповідач, у зв'язку з тим, що на момент його укладення ОСОБА_5 була малолітньою і не могла бути стороною правочину, оскільки вони не спростовують тієї обставини, що у випадку укладення договору про припинення права на аліменти, згідно з приписами статей 31, 242 ЦК України ОСОБА_4 повинна була діяти як законний представник малолітньої ОСОБА_5

Проте при укладенні оспорюваного договору 26.07.2010 року ОСОБА_4 діяла від власного імені та у власних інтересах.

Разом з тим, укладення договору про припиненя права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно в першу чергу спрямоване на захист прав та інтересів дитини, а не одного з батьків, метою якого є заміна грошового забезпечення дитини тим з батьків, хто проживає окремо, правом власності на нерухоме майно.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладення договору про припинення права на аліменти за відсутності згоди органу опіки і піклування, яка є обов'язковою для даного виду правочину, відповідно до ч.1 ст. 224 ЦК України має наслідком його нікчемність, тобто не створює жодних правових наслідків для сторін.

Написана ОСОБА_4 розписка не є беззаперечним доказом спрямованості волі сторін на укладення договору про припинення права на аліменти, оскільки ні зміст даної розписки, ні текст оспорюваного правочину не містить зобов'язання ОСОБА_4 самостійно утримувати малолітню ОСОБА_5, що є необхідною умовою договору, стосовно якої сторони повинні дійти згоди при укладенні договору про припинення права на аліменти в рахунок набуття права власності на нерухоме майно.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що насправді сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на 1/2 частку квартири та уклали договір дарування саме для приховання насправді вчиненого договору.

З цих підстав, суд першої інстанції правильно визначився з колом спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в зв'язку з його недоведеністю.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун