ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/26/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

апелянта - ОСОБА_1

її представника - ОСОБА_2

позивачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/12374/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2018 року, ухваленого суддею Сташків Н.М., повний текст якого складено 27 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 132378 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 15750,75 грн. В обгрунтування вимог посилалась на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 січня 2013 року із ОСОБА_1 в її користь стягнуто 111740 гривень боргу та 1332 гривні судового збору. 01 червня 2013 року судом видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Відповідач рішення суду не виконує. Згідно з висновком економічного дослідження №974/17-22 від 26 вересня 2017 року, проведеного на замовлення позивача експертом Тернопільського відділення Київського НДІСЕ - Згуровською С.Є., сума індексації боргу від невиконаного відповідачем зобов'язання в розмірі 111740 гривень за період з січня 2013 року по вересень 2017 року складає 132378 гривень та три відсотки річних - 15750,75 гривень. На підставі вищевказаного позивачка просила стягнути з відповідача зазначені суми, а також 118,80 гривень вартості висновку експерта, 7 гривень банківської комісії та 1482,54 гривень судового збору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1. реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) до ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 132378,38 гривень та три відсотки річних - 15750,75 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1601,34 гривень понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищезазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що повністю сплатила борг у сумі 111740,00 грн. Постановою від 28.02.2018 року виконавче провадження ВП №39606777 закінчено. Вказує на те, що це була продумана злочинна схема по захопленню її власності за участю ОСОБА_3 Крім того вважає, що у позивачки сплив строк позовної давності звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Вказує на те, що відповідачка необгрунтовано посилається на сплив позовної давності, оскільки початком перебігу позовної давності слід вважати 27 вересня 2017 року - дата надання висновку Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Інші твердження відповідачки не є предметом спору.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилається на те, що строк позовної давності щодо виконання рішення суду почав відлік з моменту відкриття виконавчого провадження, а саме з 19.06.2013 р. та закінчився 19.06.2016 року. Також зазначає, що між нею та ОСОБА_3 не існувало жодних грошових зобов'язань до ухвалення рішення суду, тому даний факт не дає права суду застосовувати до неї ст.625 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу та вважають, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позовні вимоги .

Позивачка ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2013 року для відповідача виникло грошове зобов'язання, виконання якого вона прострочила, а тому з останньої на користь позивача підлягають стягнення індекс інфляції та 3 % річних. Однак колегія суддів не погоджується з сумою стягнення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального судочинства, відзначеному цим Кодексом. Даним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до ч.1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч.1 п.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції установлено, що 11 січня 2011 року між суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6 як виконавцем та ОСОБА_3 як замовником, укладено договір про дольову участь у будівництві житла в багатоквартирному будинку з вбудовано-прибудованими приміщенням громадського призначення по АДРЕСА_3.

Згідно з умовами даного договору (п. 1) виконавець приймає замовника в дольову участь у будівництві багатоквартирного будинку з вбудовано-прибудованими приміщенням; громадського призначення по АДРЕСА_3 згідно його заяви від 11.01.2011р. Відповідно до п. 2 Договору, завершення будівництва та передача замовник (позивачу) квартири мала відбутись в 4-му кварталі 2012р.

Згідно з п. 4 договору загальна вартість об'єкта нерухомості становить 342100,00 грн.

На виконання пунктів 5 і 6 Договору позивач 11.01.2011р. сплатила виконавцю 103740,00 грн. в якості авансового платежу та 01.02.2011р. 8000,00 грн. першого внеску згідно графіку внесення платежів. Це підтверджується наявними в матеріалах справи копіями-квитанцій до прибуткового касового ордера, виданими 11.01.2011р. і 01.02.2011р.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 та розірвано договір №11-1/0111 від 11 січня 2011 року про дольову участь у будівництві житла в багатоквартирному будинку з вбудованими прибудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_3, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6; стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 111740,00 гривень, шляхом звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,0861 га, що розташована в АДРЕСА_3 та на об'єкт незавершеного будівництва - багатоквартирний будинок з вбудовано-прибудованим приміщенням громадського призначення, що знаходиться по АДРЕСА_3, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1332,00 гривень судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 квітня 2013 рок, апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 січня 2013 року в частині звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,0861 га та об'єкт незавершеного будівництва, розташованих під АДРЕСА_3 скасовано. В решті рішення суду залишено без змін.

Суди у вказаних рішеннях встановили, що умови договору, укладеного 11 січня 2011 року між позивачем ОСОБА_3 та спадкодавцем відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, про дольову участь у будівництві житла не виконані у встановлені строки ні виконавцем робіт, ні його спадкоємцями, чим порушено право ОСОБА_3, яке підлягає поновленню, шляхом розірвання договору і стягнення внесених на його виконання коштів у розмірі 111740 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка рішення суду про стягнення з неї грошових коштів не виконала, суми в розмірі 111740 гривень не сплатила.

В суді апеляційної інстанції відповідачка представила постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2018 року по виконавчаму листу № 1915/16966/12, виданого 06.06.2013 року, згідно якого рішення суду виконано в повному обсязі і борг перераховано стягувачу.

Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилом ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

У цій Постанові Велика Палата також вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань в тому числі і зобов'язання, що виникають з судових рішень.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З наведених вище обставин, враховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили, доведеним та беззаперечним є факт наявності боргового зобов'язання відповідача перед позивачем. Рішення суду набрало законної сили, а отже підлягало виконанню відповідачем, за умови його добросовісної поведінки, без зволікання, тобто вже наступного дня після набрання чинності. Але фактично рішення суду було виконано 26 лютого 2018 року.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що положення ст. 625 ЦК України в даному випадку не застосовуються, є безпідставними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу застосування наслідків пропуску строку позовної давності, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами 1,5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Порядок відліку позовної давності наведений у ст. 261 ЦК України, вказує на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

На підставі наведеного, доводи апеляційної скарги про закінчення строку позовної давності 19.06.2016р. відхиляються колегією суддів апеляційного суду як не обгрунтовані .

Ураховуючи викладене, а також беручи до уваги, що відповідачкою до суду апеляційної інстанції було подано заяву про застосування судом строку позовної давності, відповідно до вимог статті 267 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заяви в межах строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до суду з позовом 04.10.2017 року, а тому нарахування інфляційних втрат та 3% річних слід стягнути за три роки, що передують зверненню до суду, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів слід змінити, зменшивши суму стягнення та стягнути інфляційні втрати в розмірі 101402.93 гривень та три відсотки річних - 10065.78 гривень за період з 04.10.2014 - 04.10.2017року.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції

Період заборгованості

Сума боргу (грн.)

Сукупний індекс інфляції за період №

Інфляційне збільшення суми боргу

Сума боргу з врахуванням індексу інфляції

04.10.2014 - 04.10.2017

111740

1.907

101402.93

213142.93

Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 213142.93 грн.

Сукупний індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100^n, де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ - індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості

Інфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфл. = С х ІІср., де С - сума боргу; ІІср.- сукупний індекс інфляції

Сума боргу з врахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: С заг. = С + С інфл., де С - сума боргу; С інфл. - інфляційне збільшення суми боргу

Розрахунок процентів

Сума боргу (грн)

Період прострочення

Кількість днів прострочення

Розмір процентів річних

Загальна сума процентів

111740

04.10.2014 - 04.10.2017

1097

3 %

10065.78

Таким чином, загальна сума процентів за договором складає 10065.78 грн.

Виходячи з викладеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних зменшивши суму стягнення.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

постановиВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2018 року змінити, зменшивши суму стягнення.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) в користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) інфляційні втрати в розмірі 101402,93 гривень та три відсотки річних - 10065.78 гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 лютого 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи