Справа № 152/958/18
Провадження № 22-ц/801/214/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуСправа № 152/958/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року, постановлене в складі судді Войнаровського І.В., о 11:35 год. в приміщенні Шаргородського районного суду Вінницької області,

встановив:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року у справі № 152/1835/14-ц з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 600 грн. щомісячно, до повноліття дитини.

З часу присудження аліментів пройшло більше чотирьох років. За цей час значно змінився рівень життя, підвищились ціни і соціальні гарантії.

Відповідно до вимог діючого законодавства, мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У позовній заяві ОСОБА_3 просить змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача, встановлений рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року із твердої грошової суми на частку від заробітку, встановивши їх в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року позов задоволено.

Змінено спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на утримання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року, визначивши їх у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше п'ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дитини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів значно змінився рівень життя, підвищились ціни і соціальні гарантії, а також змінився визначений положеннями СК України мінімальний розмір аліментів, відтак попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, а тому з вказаних підстав аліменти підлягають збільшенню, шляхом зміни способу стягнення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права і при визначені розміру аліментів судом не враховано, що на його утримані є малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та дружина ОСОБА_8, яка перебуває у декретній відпустці.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що він юридично не обізнаний, тому відзив на позов не подавав, а під час розгляду справи визнав позов, оскільки не заперечував проти збільшення розміру аліментів на утримання дитини до 1000 грн..

З урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_5 у апеляційній скарзі просить змінити рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини в частці розміру присуджених аліментів, визначивши їх у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення повнолітня дитиною.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_5 фактично визнав позов, а оскаржуючи судове рішення апеляційну скаргу обґрунтовує обставинами та доказами, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції. У відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_3.

Сторони разом не проживають, після розірвання шлюбу дитина залишилися проживати з матір'ю, що не оспорюється учасниками справи.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 600 грн щомісячно, починаючи з 16 жовтня 2014 року і до повноліття дитини (а.с. 6, 7).

Відповідно до статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров'я когось зі них та інших випадках, передбачених цим кодексом. В контексті ст. 192 СК України покращення матеріального стану платника аліментів, про що стало відомо одержувачу аліментів, надає право останньому звернутися з позовом про збільшення розміру аліментів, але за умови що його власний стан погіршився. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням суду змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення.

Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

17.05.2017 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08.07.2017 року.

Відповідно до частини 3 ст.181 СК України (у редакції зі змінами від 08.07.2017 року) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року встановлено розмір прожиткового мінімуму на 2018 рік для дітей віком до шести років, який складає: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень;

Враховуючи вимоги СК України, Закон України «Про державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року, станом на час ухвалення рішення мінімальний розмір аліментів на дитину цього віку не може бути меншим ніж 779,5 грн., хоча відповідач сплачує за рішенням суду 600 грн. Оскільки позивач просить присудити до стягнення замість 600 грн. 1/4 частину від усіх видів заробітку відповідача, що з законом не може бути меншою ніж 779,5 грн., тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що предметом позовних вимог є як зміна способу стягнення аліментів так і збільшення розміру аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто, законодавець не обмежує право сторони в справі про зміну розміру аліментів звернутися у суд тільки з підстав зміни матеріального стану чи стану здоров'я, а вказує і на інші випадки передбачені Кодексом. Ці випадки не конкретизуються, однак можна дійти висновку про те, що з часу визначення судом аліментів у розмірі 600 грн., прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років змінився, як і змінився розмір фактичних витрат на утримання дитини, а тому аліменти в розмірі 600 грн. на дитину не є достатніми для мінімального забезпечення дитини необхідними речами.

З такими доводами відповідач погодився, що підтверджується звукозаписом судового засідання та зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Доводи скаржника про те, що він погодився на збільшення розміру аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. та заперечував проти стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) є безпідставними, оскільки за змістом ч. 3 статті 187 СК України право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до правильного висновку, що дитина проживає разом з матір'ю, і обов'язок по утриманню дитини переважно лежить на позивачці. Безумовно, утримання дітей є обов'язком двох батьків, однак воно не зводиться лише до суми стягуваних аліментів із платника. Це поняття є набагато ширшим, як у матеріальному аспекті (крім сплати аліментів) так і в моральному аспекті (виховання дітей, навчання, їхнє дозвілля і т.д.).

Розмір стягуваних з відповідача аліментів по 600 гривень на утримання доньки є нижчим, ніж встановлений законом мінімум, а тому суд обґрунтовано в оскаржуваному рішенні зазначив, що розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання своєї дитини, не забезпечує належного рівня життя дитини, а саме: необхідного харчування, її медичного догляду, лікування, навчання тощо.

З урахуванням матеріального становища відповідача та стану його здоров'я, виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що розмір стягуваних аліментів підлягає збільшенню і визначив його у частці від усіх видів заробітку (доходу) в розмірі 1/4 частки.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утримані відповідача є малолітній син від іншого шлюбу та дружина, яка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною є безпідставними, оскільки ці обставини не звільняють відповідача від обов'язку піклуватися та утримувати свою дитину від першого шлюбу.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Доводи скаржника про неможливість сплачувати аліменти у визначеній судом першої інстанції частці не є обґрунтованими та документально не підтверджені.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ Л.О. Голота

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук