Номер провадження: 22-ц/813/874/19
Номер справи місцевого суду: 521/7286/17
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року у складі судді Михайлюка О.А.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 18 квітня 2015 року надав відповідачу грошову суму в розмірі 5 400,00 доларів США з терміном повернення до 18 квітня 2016 року. Оскільки відповідач покладені на себе зобов`язання не виконав, суму позики не повернув, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 5 400 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.05.2017 складає 140 400,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апелянт зазначив, що в судовому засіданні першої інстанції надавав пояснення про те, що у квітні 2015 року відповідач був фактично затриманий працівниками поліції та доставлений до відділу та під диктовку позивача був вимушений написати розписку. Проте, ніяких грошових коштів відповідач від позивача взагалі не отримував. Під час розгляду даної справи в суді позивач даний факт підтвердив та зазначив, що знайомий з відповідачем з 2007 року, ОСОБА_2 винаймала у позивача приміщення для проведення косметологічних процедур. Договір оренди сторони не укладали, так як ОСОБА_2 на той час не мала паспорту громадянки України. У зв`язку з відсутністю паспорту, у ОСОБА_2 була відсутня можливість скаржитися на дії співробітників поліції, так як їй погрожували видворенням з країни, у зв`язку з відсутністю документів. Позивач вважає, що ОСОБА_2 повинна йому сплатити кошти за оренду приміщення, яке винаймала у позивача в 2008 році. Фактично позивач у суді вказав на те, що відповідач повинна сплатити йому кошти за комунальні послуги та не наполягав на сплаті ОСОБА_2 грошових коштів, про які йдеться у розписці. Отже, грошові кошти ОСОБА_2 не передавалися та договір позики не може вважатися укладеним.

У судовому засіданні 31.05.2019 відповідач та його представникпросили суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення скасувати.

У судовому засіданні 31.05.2019 представник позивачапросив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Явку позивача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції було визнано обов`язковою, проте він, посилаючись на стан здоров`я, жодного разу в судове засідання не з`явився, а його пояснення в суді першої інстанції відтворювалися під час судового розгляду судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказував, що 18 квітня 2015 року позичив ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 5400,00 доларів США з терміном повернення до 18 квітня 2016 року, і такі обставини підтверджуються розпискою, власноруч складеною ОСОБА_2 18 квітня 2015 року, згідно змісту якої розписка складена без примусу та в присутності свідків. ОСОБА_2 покладені на себе зобов`язання не виконала, суму позики не повернула.

В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснював, що в 2008 році надав в оренду ОСОБА_2 салон для надання кометологічних послуг, на час укладання домовленостей у неї не було паспорту. З того часу вона повинна повернути йому кошти, які бралися з каси салону, але протягом всього часу вона лише обіцяла їх повернути. Розписка писалася у присутності поліцейського в райвідділі поліції, куди він звернувся через те, що вона кошти не повертала.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, пославшись на розписку, доводам відповідачки ОСОБА_2 про безгрошовість розписки, неотримання коштів під час її складання, написання її в відділі поліції, поясненням самого позивача ОСОБА_1 не надав, невідповідність дати укладання розписки іншим доказам у справі не мотивував, обмежившись узагальнюючим висновком про невиконання відповідачкою зобов`язань, що свідчить про невідповідність рішення вимогам ст.ст.264,265 ЦПК України.

Разом із тим, згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.

Згідно з ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області виданий паспорт 18.10.2016.

Як вбачається з розписки, остання складена 18.04.2015 та на її зворотній стороні є посилання на паспорт ОСОБА_2 , який виданий через півтора року після складання цієї розписки.

У сукупності з поясненнями сторін в судовому засіданні, викладене є підтвердженням того, що розписка не була складена 18.04.2015, складалася у відділенні поліції в 2016 році, що підтверджено самим ОСОБА_1 в суді першої інстанції, і гроші під час її складання не передавалися.

ОСОБА_1 в суді першої інстанції не повідомляв, що гроші в зазначеній сумі були надані 18.04.2015, посилався на неповернення коштів «з каси», тривалі з 2008 року відносини, пов`язані з наданням ним в оренду ОСОБА_2 салону для надання косметологічних послуг, а також на нездійснення розрахунків з боку останньої.

Такі посилання не узгоджуються з позовною заявою, в якій викладені інші фактичні обставини щодо змісту та строку зобов`язання.

Отже, за наявності таких обставин суд першої інстанції зобов`язаний був дослідити розписку з огляду на зазначення в ній відомостей, які не існували на момент складання цієї розписки, надати оцінку поясненням сторін та розписці в світлі викладеного, що свідчить про недотримання порядку дослідження доказів.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на викладене, факт передачі коштів 18.04.2015 на умовах повернення та строковості, за яким виникло саме боргове зобов`язання, не доведений достовірними доказами, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з того, що судом допущено порушення норм процесуального права при дослідженні доказів, не повно з`ясовані обставини, не надана оцінка поясненням сторін, рішення не відповідає вимогам ст.ст.264,265 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи, то підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з огляду на мотиви та підстави, викладені вище.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 5 400,00 доларів США, що складає 140 400,00 грн., відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.06.2019.

Головуючий:

Судді: