Провадження № 22-ц/801/1407/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 рокуСправа № 127/33323/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Матківської М.В., Сала Т.Б.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у від-критому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління

Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької об-

ласті про відшкодування майнової шкоди,

за апеляційною скаргою представника Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області Варганова Віктора Валерійо-вича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Си-чука М.М.,

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Він-ницької області з позовом до Держави України в особі управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні від-повідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій облас-ті, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, про відшкодування майнової шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 01.04.2002 року по даний час стоїть на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пен-сію по інвалідності, призначену відповідно до вимог ЗУ «Про прокуратуру». Як податковий агент Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці утриму-вало з його пенсії по інвалідності податок на доходи фізичних осіб та військо-вий збір і перерахувало їх до Державного бюджету України, які проводились на підставі чинного у свій час абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті164 Податкового кодексу України. Всього за період з 01 лютого 2015 року до 01 липня 2016 року було утримано і перераховано в бюджет 11580,24 гри-вень податку на доходи фізичних осіб та 1158,06 гривень військового збору, що загалом становить 12738,30 гривень. Однак Конституційний Суд України рі-шенням від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 ( справа № 1-6-2018 ) визнав не-конституційним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, відповідно така норма закону втрати-ла чинність 27 лютого 2018 року. Позивач вважає, що Держава Україна в особі територіальних підрозділів Державної казначейської служби та Пенсійного фонду України спричинила йому майнову шкоду на загальну суму 12738,30 гривень, незаконно утримавши їх з пенсії та зарахувавши до бюджету. За таких обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейсь-кої служби України 12738,30 гривень завданої визнаним неконституційним за-коном майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений. Стягнуто з Державного бюджету Украї-ни на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казна-чейської служби України 12738,30 гривень завданої визнаним неконституцій-ним законом майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області Варганов В.В. оскаржує його в апеляційному порядку. Скаржник вва-жає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим за неповного з`ясування об-ставин справи, за невірного застосування норм матеріального та процесуально-го права та зазначає, що у відповідності до статті 152 Конституції України зако-ни, інші нормативні акти втрачають чинність з дня ухвалення рішення Консти-туційним Судом України рішення про їх неконституційність. Тому з дня на-брання чинності рішенням Конституційного Суду України Управління Пенсій-ного фонду України у м. Вінниці припинило здійснювати відрахування подат-ків з призначеного позивачу довічного грошового утримання. На думку скарж-ника не можна вважати збитками грошові кошти, що не отримані громадяни-ном у зв`язку з їх утриманням у вигляді обов`язкових податків і зборів відпо-відно до положень чинного законодавства. Скаржник також вказує, що меха-нізм відшкодування шкоди, завданої визнаними неконституційними норматив-ними актами, законом не врегульований, а положення статті 1175 ЦК України у даному випадку не застосовуються. При цьому судом не враховано, що Управ-ління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області не перебувало з позивачем у правовідносинах, своїми діями не порушувало йо-го прав та охоронюваних законом інтересів. До того ж немає ні правових під-став, ні технічних можливостей щодо проведення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди шляхом списання коштів з ра-хунку Державної казначейської служби України.

Позивач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, подав відзив на апеля-ційну скаргу відповідача, де вважає доводи останньої необґрунтованими, викла-дені у ній міркування - припущеннями. Вказує на помилкове трактування від-повідачем норм статті 1175 ЦК України, оскільки із самої назви статті вбача-ється, що вона регулює питання відшкодування шкоди у сфері нормотворчої ді-яльності. ОСОБА_1 зазначає, що у спірних правовідносинах правову від-повідальність несе держава, для якої єдиним джерелом відшкодування майнової а моральної шкоди є Державний бюджет України. Єдиним органом, який здій-снює касове обслуговування державного бюджету є Державна казначейська служба України і її територіальні органи, які не несуть у даному випадку жод-ної відповідальності, а зобов`язані лише здійснити реальне відшкодування шко-ди, тобто списання на користь позивача установленої судом суми коштів з дер-жавного бюджету. Процедура такого відшкодування визначена законом, а поря-док - Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, проаналізувавши доводи кожного учасника справи, дійшла вис-новку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції належить скасувати, провадження у справі закрити.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здій-снюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридич-ний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом ви-падках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції Украї-ни судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалі-зації та визначається законом.

Згідно вимог частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, гос-подарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні право-порушення. З метою якісної, чіткої роботи судової системи міжнародним і наці-ональним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочин-ства: цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями роз-межування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є субєктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матері-альних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-пер-ше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли та-кий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціаль-ний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фі-зична особа.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земель-них, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відно-син.

Зі змісту частини першої статті 19 КАС України вбачається, що фактично юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-право-вих спорах, зокрема, виниклих із здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Згідно пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законо-давства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адмі-ністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнен-ня - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обовязках їх учас-ників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема повязаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідно-синах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядуван-ня, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка за-конності рішень, дій чи бездіяльності цих органів ( осіб ), прийнятих або вчине-них ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених ви-мог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть ( зміст, характер ) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи ін-тересу, як правило майнового, конкретного субєкта, що підлягає захисту у спо-сіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, на-віть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії субєктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрис-дикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 19 КАС України, юрис-дикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. У пункті сімнадцятому частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, профе-сійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна ( невійсь-кова ) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого само-врядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям ( обранням, при-значенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби ( припиненням), спеціальними нормативно-правовими акта-ми.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про прокуратуру», яким визначається матеріальне та соці-альне забезпечення працівників прокуратури. Цим Законом передбачене право прокурора на пенсійне забезпечення за інвалідністю у розмірах, передбачених цим Законом, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 ро-ків.

Із матеріалів цієї цивільної справи убачається, що на підставі підпункту 164.2. 9 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України Управлінням Пенсійного фонду України у м. Вінниці здійснювалося оподаткування пенсій-них виплат позивача. Однак рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 ( справа № 1-6-2018 ) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України ви-знане неконституційним.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога ОСОБА_1 щодо стягнення майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходу фізичних осіб, завданої позивачу внаслідок прийняття неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання. Отже у даному випадку має місце спір між сторонами у справі, що стосується виплати пенсій-ного забезпечення по інвалідності, право на яке у позивача виникло у зв`язку з виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора та припиненням виконання цих обов`язків. Спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, тому такий спір має розглядатися за правилами адміні-стративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактич-но виникли після припинення публічної служби.

Такого висновку колегія суддів апеляційного суду дійшла з урахуванням по-зиції у подібних правовідносинах Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц ( проваджен-ня № 14-360цс18 ), та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 ( провадження № 14-162цс19 ), постанові Об`єднаної палати Каса-ційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 686/ 6775/18. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, не дослідив-ши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку ци-вільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Відповідно до норм частин першої та четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково подани-ми доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інс-танції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`яз-ковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтями 374, 377 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити проваджен-ня у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Судове рішення першої інстанції, яким закінчено роз-гляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або част-ково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухва-лою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в поряд-ку цивільного судочинства. Порушення правил юрисдикції загальних судів, ви-значених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасу-вання рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ураховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Управління Державної казначейської служ-би України у м. Вінниці Вінницької області Варганова В.В. підлягає частковому задоволенню, ухвалене судом першої інстанції рішення - скасуванню із закрит-тям провадження у справі.

Керуючись статтями 19-22, 186, 367, 368, 374, 377, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області Варганова Віктора Валерійо-вича задоволити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Він-ниці Вінницької області про відшкодування майнової шкоди скасувати, про-вадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу його право на можливість звернення з даним позовом у порядку адміністративного судочинства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді М.В. Матківська

Т.Б. Сало