Єдиний унікальний номер справи 235/7557/18
Номер провадження 2/235/321/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2019 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Клікунової А.С.,

за участю секретаря судового засідання: Ліпскіс О.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Покровськ Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд суду предявлено вказану позовну заяву, в якій ОСОБА_1 просить збільшити розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/6 частини до 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня предявлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтован і наступним. ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, за час подружнього життя в них народженні донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розлучення сторін діти проживають з позивачем, відповідачу рішенням суду встановлено зобовязання на утримання доньки та сина шляхом сплати аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу. За досягненням 22.12.2015 року повноліття донькою ОСОБА_5 з ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частини доходу (за відрахуванням рівної частини, що утримувалася на старшу дитину). На теперішній час ОСОБА_1 потребує збільшення розміру аліментів до 1/4 частини доходу ОСОБА_3, оскільки попередньо присудженою до стягнення щомісячною сумою матеріальною допомогою не задовольняються потреби забезпечення неповнолітнього сина усім необхідним, не покриваються необхідні витрати на розвиток дитини, придбання одягу, продуктів харчування. Позивач вказує на зміни в своєму сімейному та матеріальному стані, які суттєво обмежують її можливість здійснювати забезпечення спільного з відповідачем неповнолітнього сина. Так, на утриманні ОСОБА_1 перебувають двоє малолітніх доньок (двійняшки) ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які народжені в шлюбі з іншим чоловіком, виплата щомісячної одноразової допомога при народженні дітей припинена, позивач не має самостійного джерела доходу. Такі обставини, на думку позивача, зумовлюють необхідність збільшення розміру аліментів з відповідача відповідно до ст. 192 СК України.

Судом порушено справу, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Зауважила, що з часу розлучення з ОСОБА_3 між ними склалися напружені стосунки, жодні відносини вони не підтримують. Після встановлення аліментних зобовязань відповідач деякий час ухилявся від утримання їх спільних дітей доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, тому вона змушена була навіть подати заяву про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КК України. В грудні 2015 року за досягненням донькою повноліття аліменти з відповідача утримуються в розмірі 1/6 частини доходу. На теперішній час виникла потреба у наданні їй колишнім чоловіком матеріальної допомоги на спільного сина в більшому розмірі. Так, вона є матірю двох малолітніх дітей трирічного віку, та причини хворобливого стану здоровя однієї з доньок не має можливості продовжити працювати, тому ще на один рік змушена продовжити відпустку по догляду за дитиною. З огляду на вказане, наразі не має жодного виду джерела доходу, а неповнолітній син ОСОБА_6 потребує значно більших витрат на матеріальне забезпечення, у зв'язку із збільшенням потреб у вихованні, розвитку, продуктами харчування, одязі тощо. За переконанням позивача, визначення розміру аліментів у 1/4 частці заробітку (доходу) не призведе відповідача до скрутного матеріального становища.

Відповідач ОСОБА_3 про дату, час проведення судового засідання повідомлений належним чином відповідно до ст. 130 ЦПК України, на виклик не зявився, надав в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України заяву про розгляд справи в його відсутність за участю його представника, зазначив, що позовні вимоги не визнає.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 (діюча на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру на ведення справи) у судовому засіданні діючи в інтересах свого довірителя проти позову заперечувала, надала пояснення, аналогічні письмово викладеним у відзиві на позов, поданий в порядку ст. 278 ЦПК України. Позиція сторони відповідача в основному ґрунтується на тому, що розмір сплачуваних наразі аліментів у сумі понад дві тисячі гривень щомісячно є достатнім для задоволення потреб десятирічного хлопця, при тому, що обовязок його утримання є рівним з матірю. Представник акцентувала увагу, що матеріальний стан відповідача з часу присудження аліментів в 2014 році навіть погіршився, тому обєктивних підстав для збільшення грошового обовязку відносно колишньої дружини ОСОБА_1, з якою проживає їх спільний син ОСОБА_6 не має. Також зазначила, що відповідач та його родина добровільно допомагають його неповнолітньому сину (зокрема, родичі з закордону передають для нього якісний одяг). Для надання оцінки матеріальному положенню позивача, - представник відповідача просить врахувати, що утримувати малолітніх доньок має чоловік позивача, з яким мешкають однією сімєю.

З дотриманням ст. 247 ЦПК України забезпечено фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу. Наявні заперечення сторін щодо фіксування процесу відеозаписувальним технічним засобом.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.

Сторони по справі з 14 вересня 1996 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 6 червня 2014 року (а.с. 5).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05.08.2014 року з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 (змінено прізвище в звязку з укладенням шлюбу ) аліменти на утримання неповнолітніх, на той час, дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімума для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.05.2014 року (а.с. 7).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.01.2015 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05.08.2014 року змінено, доповнено резолютивну частину зазначенням, що аліменти на утримання дітей стягуються у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, та що аліменти у визначеному розмірі стягуються до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 8-9).

Красноармійським міськрайонним судом Донецької області на примусове виконання вказаних рішень видано 6 лютого 2015 року виконавчий лист (а.с. 10).

Згідно довідки Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 28.11.2018 року на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 51678580 за виконавчим листом про стягнення аліментів з ОСОБА_3 (а.с. 17).

22 грудня 2015 року донька сторін по справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла повноліття. Згідно ч. 2 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Сторонами до теперішнього часу не ініційовано позову про визначення розміру аліментів, та щомісячну грошову суму, яка стягується з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6, 11.02.2009 року визначено за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, та дорівнює 1/6 частини від доходу відповідача по справі.

За переконанням позивача стягнення аліментів у зазначеному розмірі наразі в звязку з певними змінами її сімейного та матеріального стану не в повній мірі виправдовує потреби їх спільного з відповідачем неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Спірні відносини сторін врегульовано нормами СК України.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, зі змісту позовної заяви обставинами, які на теперішній час є підставними та достатніми для збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача з 1/6 частки до 1/4 частки доходу (заробітку) є:

- зміна сімейного стану. 24 липня 2015 року позивачем укладено шлюб з ОСОБА_9 (свідоцтво про шлюб а.с. 11), від спільного проживання з яким 3 листопада 2015 року народжені доньки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (свідоцтва про народження - а.с. 12, 13);

- зміна матеріального стану. Позивач з 04.11.2018 року по 03.11.2019 року знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною зі збереженням робочого місця (довідка Управління організаційно-кадрової роботи ПрАТ «Страхова група «ТАС» - а.с. 18).

Судом надається оцінка ступеню обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Частиною 1 ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Так, сторони по справі в рівних частках повинні утримувати свого неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне його утримання. При цьому, суд враховує, що розмір стягуваних аліментів має бути справедливим і таким, що забезпечує необхідну участь як батька в утриманні неповнолітнього сина, який проживає разом з позивачем, має бути достатнім для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

З довідки № 1418.29/56841, виданої Покровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 28.11.2018 року вбачається, що 29 січня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію та спрямовано за місцем отримання доходу до Управління ПФ м. Покровськ; згідно наданого звіту з ОСОБА_3 утримуються аліменти у розмірі 1/6 частини від пенсії, що становить 2166,85 гривень щомісячно, заборгованість станом на 31.10.2018 року відсутня (а.с. 17).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Тобто, мінімальний розмір аліментів на неповнолітню дитину віком від 6 до 18 років станом на час розгляду цієї справи складає 1013,50 гривень. Таким чином, аліменти, які стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/6 частки доходу, що дорівнює в грошовому вираженні 2166,85 гривень є вдвічі більшим за розмір, який мінімально визначений ст. 182 СК України. Отже, посилання позивача ОСОБА_1 в частині недостатності стягуваних з відповідача ОСОБА_3 аліментів на покриття понесених витрат на організацію побуту та утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 з огляду зростання цін на продукти харчування, одяг, ліки тощо та підвищення прожиткового рівня на дитину відповідного віку як підстава для збільшення розміру аліментів на підставі ст. 192 СК України підлягають відхиленню. За переконанням суду, відсутні підстави вважати, що на теперішній час сплачувана відповідачем сума аліментів є недостатньою, знеціненою, та її не вистачає для забезпечення дитини при рівному наданні допомоги обома батьками.

Позивач ОСОБА_1, заявляючи позов про збільшення розміру аліментів обґрунтовує вимоги фактично прямою привязкою між потребою в грошових коштах на утримання неповнолітнього сина та своїм матеріальним станом. Так, згідно довідки Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області № 1639/1311/05-16-08-01-14-19 від 16.11.2018 року за відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 в період з 1 кварталу 2018 року по 2 квартал 2018 року отримала доходи в виді соціальних виплат Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (а.с. 20). Згідно довідки УСЗН Мирноградської міської ради № 1065 від 15.11.2018 року ОСОБА_1 з червня по листопад 2018 року виплачена одноразова допомога у щомісячному розмірі 1720 гривень, при цьому в довідці здійснено примітку, що виплата припинена з 01.12.2018 року в звязку з закінченням строку виплати (а.с. 19). Згідно довідки № 0300/4751 від 28.11.2018 року ОСОБА_1 працює в приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС» з 02.04.2007 року, займає посаду спеціаліста зі страхування Донецької регіональної дирекції; з 04.11.2018 року по 03.11.2019 року знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною (а.с. 18). Суд визнає, що такі обставини дійсно вказують за зміни в матеріальному положенні позивача як отримувача аліментів. Разом з тим, суд вважає за необхідне акцентувати увагу, що стан доходів ОСОБА_1, тимчасове обмеження в зароблянні грошових коштів безпосередньо викликано створенням позивачем сімї з ОСОБА_9 та народженням двох доньок. Збільшення розміру аліментів, які стягнуто з ОСОБА_3 на спільного з ОСОБА_1 неповнолітнього сина з причини виникнення у позивача нових зобовязань на утримання малолітніх осіб є безпідставним. З цих же підстав підлягає відхиленню позиція позивача (викладена у відповіді на відзив відповідача на позовну заяву) щодо відсутності можливості самостійного матеріального забезпечення сина. Суд наголошує, що Законом України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

В розумінні ст. 192 СК України (саме з цієї правової підстави заявлено позовну заяву) матеріальне становище і сімейний протягом часу існування аліментного зобов'язання не є незмінними чинниками як відносно особи, яка одержує аліменти так і для особи, зобов'язаної надавати дитині утримання. В звязку з вказаним, суд надає оцінку зміни (в розумінні погіршення / покращення) матеріального становища, сімейного стану відповідача ОСОБА_3 як платника аліментів. Так, з рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05.08.2014 року, яким визначено величину стягуваних аліментів, збільшення розміру яких наразі заявлено позивачем, - вбачається, що на той час ОСОБА_3 був працевлаштованим, перебував у трудових відносинах з ПАТ «Ш/у «Покровське», його дохід з травня 2013 року по квітень 2014 року складав 119960,56 гривень (обставини в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи). На теперішній час єдиним джерелом доходів відповідача є пенсія, з якої і утримуються аліменти на неповнолітнього сина. Розмір пенсії складає 13000 гривень (згідно даних відзиву на позовну заяву, які позивачем не оспорено), - що вказує на зміну матеріального становища відповідача. Жодних документальних матеріалів про наявність у відповідача ОСОБА_3 інших джерел заробітку суду не надано.

Крім того, іншим обґрунтуванням заперечення проти позову відповідачем ОСОБА_3 зазначено несення ним обовязку надання допомоги своїм непрацездатним батькам ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7 (відносини підтверджено свідоцтвом про народження а.с. 29). На підтвердження таких посилань відповідачем надано довідки про інвалідність ІІ групи матері (онкозахворювання) та інвалідність ІІІ групи батька (хвороба серця) а.с. 30, 31 Суд вважає, що така позиція ОСОБА_3 підлягає прийняттю до уваги, оскільки в розумінні положення ст. 75 СК України батьки відповідача є непрацездатними, та добровільний обовязок надання їм матеріальної підтирки є цілком зрозумілим. Посилання ж позивача ОСОБА_1 у відповіді на відзив, що грошової допомоги батьки ОСОБА_3 не потребують оскільки матеріально забезпечені (мати працевлаштована, отримує заробітну плату, батько отримує пенсію та регресні страхові виплати), - суд відхиляє, як такі, що не мають правового значення в розгляді даної справи, а підлягали б оцінці при заявлені відповідачем вимог зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання дитини в звязку з наявним обовязком, визначеним ст. 202 СК України.

По суті інших доводів та документальних матеріалів, наданих сторонами (одноособового користування позивачем спільним майном, придбаним під час шлюбу (житловим будинком № 14 по вул, Пирогова в м. Покровськ Донецької області, житловим будинком № 18 по пров. Степний в с. Звірове, 18); матеріальне забезпечення чоловіка позивача ОСОБА_9 (отримання доходів від підприємницької діяльності, володіння неруховим майном); кількість перетинів відповідачем державного кордону України в 2015, 2016 році (відомості отримано в рамках кримінального провадження за ознаками ч. 1 ст. 164 КК України на підставі заяви позивача про несплату аліментів), - суд реагує наступним. Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення «Проніна проти України»). Доводи сторін в зазначеній частині, за переконанням суду, вказують виключно на неприязні стосунки між колишнім подружжям, ймовірно існування не врегулюваних спірних питань, та не дають суду підстави вказати на їх суттєвість в розгляді справи, тому надання оцінки з позиції їх значення для прийняття рішення по суті позову.

Сукупність зазначених дійсних обставин справи може вказувати, що в порушення вимоги ч. 1 ст. 81 ЦПК України суду не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_3 має можливість сплачувати аліменти на користь позивача ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі більшому, ніж визначено рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05.08.2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.01.2015 року. Таким чином, в задоволенні ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша компенсується за рахунок держав. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, судові витрати по справі, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановлену Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст. ст. 180, 183, 192 СК України, керуючись ст. ст. 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини - відмовити.

Судові витрати по справі, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановлену Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення (відповідно до ст. 355 ЦПК України, п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України)

Вступну та резолютивну частини рішення надруковано в нарадчій кімнаті, оголошено учасникам процесу в судовому засіданні.

Дата складання повного тексту рішення суду - 11.02.2019 року (з урахуванням положення ч. 6 ст. 259 ЦПК України).

Суддя