справа № 760/5368/15 головуючий у суді І інстанції Шереметьєва Л.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Солом`янський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання батьківства та зобов`язання внести зміни до актового запису та видати нове свідоцтво про народження, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в місті Києві внести зміни до актового запису № 2361 від 23 липня 2014 року про народження ОСОБА_4 , вказати в відомостях про батька його прізвище, ім`я та по-батькові та видати нове свідоцтво про народження дитини, в якому у відомостях про прізвище, ім`я, по батькові дитини зазначити « ОСОБА_5 ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом 2013 року ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дитина - донька ОСОБА_6 . З моменту вагітності відповідач припинила їх спільне проживання, не повідомивши його про причини такого рішення. Під час вагітності відповідача вони декілька разів зустрічалися, проводили спільно час, проте, в подальшому, на вимогу відповідача, їх спілкування відбувалося за допомогою мобільного зв`язку. Після народження дитини за вказівкою ОСОБА_1 доньку зареєстровано ім`ям « ОСОБА_4 ». Під час перебування в пологовому будинку ОСОБА_1 уникала спілкування з позивачем, а в липні 2014 року надала можливість двічі зустрітися з донькою, після чого почала уникати спілкування з ним. 18 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського РУЮ у місті Києві з заявою про надання йому інформації на підтвердження факту реєстрації його доньки, народженої ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я « ОСОБА_4 », та з проханням видати йому дублікат свідоцтва про народження дитини. За результатами розгляду заяви позивачу було повідомлено про неможливість надання запитуваної інформації у зв`язку з тим, що він не зазначений батьком дитини. 30 березня 2015 року ОСОБА_3 отримав відповідь Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Соломянського РУЮ у місті Києві, згідно з якою у відділі дійсно знаходиться актовий запис № 2361 від 23 липня 2014 року про народження ОСОБА_4 , реєстрація якої була проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Не маючи можливості спілкуватися з дитиною, позивач обмежений в здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків відносно неї.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що в оскаржуваному рішенні не виконано вказівки ухвали ВССУ від 13 вересня 2017 року. Суд першої інстанції зазначив, що на адресу представника відповідача був направлений лист, в якому останньому було роз`яснено, що у відповідності до ст. 109 ЦПК України у разі продовження ухилення відповідача від явки до експертної установи разом з дитиною, розгляд справи буде проводитись за наявними матеріалами справи з урахуванням зазначених обставин. Виходячи зі змісту судового рішення, зазначений лист був отриманий представником відповідачки 27 лютого 2019 року особисто. Однак, якому саме представнику було вручено вказаний лист судом не зазначено і особу не встановлено. Відповідач особисто ніяких листів з роз`ясненнями від суду не отримувала і про їх наявність їй відомо не було. Працівники Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області на виконання ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року лише раз відвідали квартиру за адресою місця проживання ОСОБА_1 . У час такого візиту двері ніхто не відчинив і вони більше не здійснювали спроби повторно прибути за адресою місця проживання ОСОБА_1 та здійснити привід. Відповідач зазначає, що ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року виконана неналежним чином, що в свою чергу тягне за собою не виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року по даній справі. У даному випадку суд першої інстанції повинен був винести рішення про повторне застосування заходу процесуального примусу: приводу, оскільки, без проведення судово-генетичної експертизи рішення суду по даній справі не може бути законним та обґрунтованим. Крім того, суд першої інстанції так і не встановив та не дослідив причини неприбуття ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу з метою проведення відповідної експертизи. У своєму рішенні від 20 травня 2019 року суд лише констатував неодноразову неявку ОСОБА_1 , не здійснивши будь-яких самостійних процесуальних спроб на встановлення причини неявки як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4 Позивачем не було надано суду жодних доказів, які б прямо чи опосередковано свідчили, що батьком дитини ОСОБА_4 є саме ОСОБА_3 , оскільки обставини, як то спільне проживання упродовж 2013 року, зустрічі під час вагітності, спілкування з дитиною, спілкування з відповідачем, у тому числі, за допомогою мобільного зв`язку, проведення спільно часу, якими обґрунтовував свої вимоги ОСОБА_3 , фактично не мали місця. Більше того, ОСОБА_3 у своїх поясненнях та процесуальних документах зазначає про відсутність будь-яких доказів походження дитини від нього та визнано, що єдиним достовірним доказом кровного споріднення з ОСОБА_4 буде судово-медична генетична експертиза, яку він просить призначити. Суд не витребував будь-яких доказів походження дитини скаржника від позивача та не вирішив питання щодо повторних примусових заходів для забезпечення проведення експертизи, формально пославшись в оскаржуваному рішенні на положення ч. 1 ст. 146 ЦПК України. Суд порушив право відповідача на захист, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Під час ухвалення оскаржуваного рішення суд не встановив необхідних відомостей, що засвідчують походження дитини від позивача, висновок про доведеність батьківства позивача необґрунтований, чим грубо порушено права дитини. На сьогодні на підставі оскаржуваного рішення без будь-яких належних доказів чужа відповідачу та її дитині людина визнана її батьком, що породжує певні юридичні та моральні наслідки для дитини та є прямим втручанням у їхнє особисте життя, що може спричинити психологічну травму для дитини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_4 , про що 23 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві був складений актовий запис № 2361. Реєстрація народження дитини, відповідно до зазначеного актового запису, була проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто із зазначенням відомостей про батька за вказівкою заявника (а.с.20, Т.1)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, ухиляючись від участі в експертизі, своїми діями визнала батьківство позивача щодо народженої нею дитини.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до ст. 125 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

За змістом ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ч.1 ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі ст.128 СК України визнання батьківства за рішенням суду за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог закону.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказує на те, що він є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, реєстрація народження дитини була проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто, із зазначенням відомостей про батька за вказівкою заявника.

Дана справа розглядалася судами неодноразово.

З метою встановлення наявності кровного споріднення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалою суду від 05 квітня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_3 та повторно призначено у справі судово-медичну генетичну експертизу, провадження якої доручено Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи.

Суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_1 про необхідність її прибуття разом з дитиною до експертної установи 01 червня 2018 року для відбору зразків крові.

Копію ухвали суду від 05 квітня 2018 року про призначення експертизи відповідач отримала 27 червня 2018 року (т.2, а.с.175).

12 липня 2018 року на адресу суду першої інстанції надійшов лист представника відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8 про неможливість прибуття 13 липня 2018 року ОСОБА_1 до експертної установи у зв`язку з перебуванням її та дитини на оздоровчо-реабілітаційному відпочинку.

Проте, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин ні відповідачем ні її представником суду не надано.

Отже, будучи обізнаною про призначення судом судово-медичної генетичної експертизи та дату її виконання, відповідач разом з дитиною для її проведення до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи не з`явилась без поважних причин, оскільки не надала суду жодного доказу на підтвердження протилежного.

23 липня 2018 року до суду надійшло повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про неможливість проведення експертизи у зв`язку з неодноразовою неявкою відповідача з дитиною для відбору зразків крові.

У подальшому, за клопотанням ОСОБА_3 , справа повторно була направлена в експертну установу для проведення експертизи.

28 січня 2019 року до суду надійшло клопотання зав. відділенням Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про забезпечення явки сторін та дитини для відбору зразків крові на 15 лютого 2019 року на 11.00.

31 січня 2019 року на адресу представника відповідача ОСОБА_8 був направлений лист, в якому останньому було роз`яснено, що у відповідності до ст. 109 ЦПК України у разі продовження ухилення відповідача від явки до експертної установи разом з дитиною, розгляд справи буде проводитись за наявними матеріалами справи з урахуванням зазначених обставин. Проте, експертиза у даній справі не проведена через неодноразову неявку відповідача разом з дитиною у експертну установу для відбору зразків крові.

Згідно із положенням ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Апеляційний суд враховуючи вище вказані обставини приходить до висновку, що систематичне та неодноразове ухилення відповідача від проведення судово-медичної генетичної експертизи шляхом нез`явлення її разом з дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та, відповідно, і спростувати доводи позивача про його батьківство щодо дитини та дає суду можливість визнати факт, який відповідачем заперечується, та підстави встановити походження дитини від позивача, виходячи з інтересів дитини.

Аналогічних висновків прийшов Верховний Суд при розгляді справ № 2/711/355/15 від 05 вересня 2018 року, № 750/8489/15-ц від 12 грудня 2018 року, №751/5788/16-ц від 30 травня 2018 року.

Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України, викладених у п.9 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач особисто ніяких листів з роз`ясненнями ст. 109 ЦПК України від суду не отримувала і про їх наявність їй відомо не було. Суд першої інстанції не встановив та не дослідив причини неприбуття ОСОБА_1 та її дитини до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу з метою проведення відповідної експертизи. У своєму рішенні від 20 травня 2019 року суд лише констатував неодноразову неявку ОСОБА_1 , не здійснивши будь-яких самостійних процесуальних спроб на встановлення причини неявки як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4 . Суд порушив право відповідача на захист, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти lcnaHM» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

З матеріалів справи вбачається, що справа перебуває у провадженні суду з березня 2015 року. Після постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції та до ухвалення оскаржуваного рішення 20 травня 2019 року ОСОБА_1 жодного разу не з`явилася в експертну установу для відбору зразків крові. Поважність причин такої неявки та докази на їх підтвердження суду відповідач не повідомила та не надала. Представник відповідача ОСОБА_2 , який підписав апеляційну скаргу, знав про наявність ухвали від 05 квітня 2018 року про призначення у справі експертизи, оскільки 11 вересня 2018 року ознайомлювався з матеріалами справи (а.с.186, Т.2).

Тобто, сторона відповідача цікавилася розглядом даної справи та знала про наявність ухвали про призначення експертизи, а також про необхідність ОСОБА_1 разом з дитиною з`явитися до експертної установи для відбору зразків крові. Те, що відповідач цікавиться розглядом справи свідчить і те, що ухвала Київського апеляційного суду від 15 липня 2019 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху була виконана 19 липня 2019 року, у той час як поштові конверти, які направлялися на адресу відповідача та її представника з зазначеною ухвалою, повернулися до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто, не були отримані адресатами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року виконана неналежним чином, що в свою чергу тягне за собою не виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року по даній справі. У даному випадку суд першої інстанції повинен був винести рішення про повторне застосування заходу процесуального примусу: приводу.

Проте, на момент постановлення ухвали судом касаційної інстанції діяв Цивільний процесуальний кодекс України у редакції 2004 року, і стаття 146 передбачала можливість здійснення примусового приводу на проведення експертизи у разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На момент постановлення ухвали від 31 січня 2019 року чинним Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено примусовий привід у разі ухилення від проведення експертизи.

За таких обставин, доводи ОСОБА_1 щодо винесення рішення про повторне застосування заходу процесуального примусу у виді приводу є безпідставними.

Відповідач також зазначає, що без проведення судово-генетичної експертизи рішення суду по даній справі не може бути законним та обґрунтованим. Позивачем не було надано суду жодних доказів, які б прямо чи опосередковано свідчили, що батьком дитини ОСОБА_4 є саме він.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми діями ухилялася від проведення експертизи, а тому суд застосував норму закону, яка дає можливість визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, тобто, факт батьківства ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд не встановив необхідних відомостей, що засвідчують походження дитини від позивача, висновок про доведеність батьківства позивача необґрунтований, чим грубо порушено права дитини. На сьогодні на підставі оскаржуваного рішення без будь-яких належних доказів чужа відповідачу та її дитині людина визнана її батьком, що породжує певні юридичні та моральні наслідки для дитини та є прямим втручанням у їхнє особисте життя, що може спричинити психологічну травму для дитини. Відповідач посилається на ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, в якій зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим, у статті 7 Конвенції про права дитини, зазначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення та вказав на обставини, які стали підставою для задоволення позовних вимог.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.