КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №761/8860/17 головуючий у суді І інстанції: Піхур О.В.
провадження №22-ц/824/2620/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА
Іменем України

05 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року у складі судді Піхур О.В. у справі за позовом Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач Національний університет оборони України імені Івана Черняховського звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 без достатніх правових підстав проживають у кімнаті АДРЕСА_1 . Вказав, що рішення про виділення відповідачам кімнати в гуртожитку адміністрацією університету не приймалося, ордер на вселення не видавався, а тому у них не виникло права на вселення та користування зазначеною кімнатою. Крім того, відповідачі відмовляються добровільно звільнити займане приміщення у гуртожитку.
Тому, позивач просив суд виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з кімнати 304 гуртожитку Національного університету оборони України імені Івана Черняховського за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення в гуртожитку.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року позов Національний університет оборони України імені Івана Черняховського задоволено, виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із займаного ними жилого приміщення без надання іншого.
Не погодившись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про визнання за ОСОБА_1 права на тимчасове проживання у гуртожитку до розв`язання житлових проблем та отримання іншого житлового приміщення від Міністерства оборони України, як особи, яка має статус військовослужбовця. Крім того, відповідач ОСОБА_1 просив застосувати строк позовної давності. Вважає, що строк позовної давності слід відраховувати з 2001 року. Вказує, що відповідачі не займали спірне приміщення самовільно. Вказує, що на момент заселення відповідачів до приміщення, останнє не мало статусу гуртожитку. Вважає, що судом першої інстанції не було досліджено трудові відносини між сторонами.
Національний університет оборони України імені Івана Черняховського надав відзив на апеляційну скаргу у якому вказав, що у тому випадку, коли особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмеженою у праві на звернення до суду із позовом про усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження цим майном, а тому негатроний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу існування відповідного правопорушення. Вважає, що відповідачам спеціальний ордер на вселення не видавався, а тому правові підстави для проживання у гуртожитку у відповідачів відсутні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги про виселення без надання іншого житла, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем доведено факт самовільного зайняття спірної кімнати відповідачами та проживання останніх у вказаній кімнаті без достатніх правових підстав.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, разом з тим, суд невірно встановив обставини справи щодо часу неправомірного заселення та факту самовільного зайняття спірної кімнати відповідачами. Крім того, суд першої інстанції не надав оцінку та не дослідив усіх доказів, що наявні в матеріалах справи.
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у 2001 році начальником Національної академії оборони України генерал-лейтенантом Толубко В.Б. ОСОБА_2 було видано лист заселення від 9 квітня 2001року в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 на сім`ю з п`ятьох осіб(а.с.63).
Встановлено, що будівля по АДРЕСА_4 є гуртожитком, що знаходиться у військовому містечку № НОМЕР_1 , і знаходиться на балансі Національної академії оборони України, що підтверджується розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №360 від 22 квітня 2009 року, листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №09/55-5230 від 17 липня 2007 року, довідкою Київського квартирно - експлуатаційного управління Міністерства оборони України №303/25/1-136 від 25 січня 2008 року (а.с.9, 9-зворот, 10).

Крім того, зазначеною копією розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №360 від 22 квітня 2009 року спростовується те, що приміщення по АДРЕСА_4 є службовим приміщенням (а.с.9).
Постановою Кабінету Міністрів України №1089 від 17 грудня 2008 року Національна академія оборони України реорганізована в Національний університет оборони України та є юридичною особою згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.11, 12).

Відповідно до довідки Національного університету оборони України імені Івана Черняховського №437/71/39 від 19 січня 2017 року в кімнаті АДРЕСА_5 мешкають ОСОБА_2 та його син ОСОБА_1 (а.с.4).
Відповідно довідки Національного університету оборони України імені Івана Черняховського №182/4/304 від 08 лютого 2017 року ОСОБА_2 дійсно не навчався, не працював та військову службу в Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського не проходив (а.с.5).

Відповідно житлової комісії гарнізону м. Києва №15 від 02 лютого 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на теперішній час, в списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні м. Києва не перебувають (а.с.6).
Відповідно до частини першої статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Часиною другою статті 128 ЖК УРСР встановлено, що жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
Статтею 129 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
Відповідно до п.5.2. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України №737 від 30 листопада 2011 року жила площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті рішенням КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини.

Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, затвердженим Радою Міністрів Української РСР№208 від 03 червня 1986 року.
Пунктом 6 Примірного положення про гуртожиток встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.
Крім того, станом на дату вселення ОСОБА_2 до гуртожитку, порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання були регламентовані Положенням про гуртожитки Національного університету оборони України.
Суду апеляційної інстанції представник позивача зазначене положення не надав, посилаючись на те, що воно не є збереженим. Разом з тим, у листі попередженні про в виселення від 09 лютого 2017 року позивач посилається на п.3.2. Положення про гуртожитки Національного університету оборони України, у якому вказано, що вселення в жилі приміщення гуртожитків членів сім`ї не зазначених у договорі (ордері, листі заселення, рапорті) допускається з письмового дозволу заступника начальника університету з логістики - начальника логістики з укладанням додаткового договору.
Таким чином, проаналізувавши норми законодавства та лист заселення від 09 квітня 2001 року, з урахуванням пункту 3.2. Положення про гуртожитки Національного університету оборони України, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність законних підстав для вселення відповідачів у спірне приміщення у 2001 році.
Як вбачається з матеріалів справи, у 2001 році начальником Національної академії оборони України генерал-лейтенантом Толубко В.Б. ОСОБА_2 було видано лист заселення в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 , склад сім`ї 5 (а.с.63).
Відтак, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, і вважає, що матеріалами справи не підтверджено факт самовільного зайняття спірної кімнати відповідачами та проживання останніх у вказаній кімнаті без достатніх правових підстав у 2001 році.
Крім того, суд першої інстанції не дослідив лист начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління від 14 березня 2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 згідно ордеру №00388 від 21 січня 2004 року отримав трикімнатну службову квартиру АДРЕСА_6 на родину (він, дружина - ОСОБА_3 , дочка - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_1 ) (а.с.92).
Відповідно до ч.1 та 2 ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно копії паспорта ОСОБА_1 , останній був зареєстрований з 13 липня 2000 року по 13 липня 2003 року у військовій частині по АДРЕСА_7 . З 13 липня 2014 року по 12 грудня 2008 року - по АДРЕСА_8 . З 04 квітня 2009 року - у військовій частині по АДРЕСА_7 .
Згідно копії паспорта ОСОБА_2 , останній був зареєстрований з 13 липня 2014 року по АДРЕСА_8 .
Отже, враховуючи викладені вище обставини, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у березні 2004 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право користування на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 та втратили право користування спірним приміщенням у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_9 .
З пояснень відповідача ОСОБА_1 вбачається, що він після закінчення навчання, добровільно знявся з реєстрації у трикімнатній квартирі АДРЕСА_6 , і 12 грудня 2008 року повторно вселився у спірне житлове приміщення, вважаючи правовою підставою для заселення лист заселення від 09 квітня 2001 року в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_1 , з 15 жовтня 2008 року був зарахований на квартирний облік, про що свідчить довідка від 05 серпня 2017 року.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідачі у 2008 році повторно заселились у спірне жиле приміщення без достатньої правової підстави.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що право власності позивача було порушено відповідачами.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, і помилково виходив із того, що ордер на заняття спірного приміщення є єдиною підставою для вселення до спірного жилого приміщення, та, що відповідачі неправомірно заселилися у спірне приміщення у 2001 році.
Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Тобто при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із того, що відповідачі у 2008 році повторно заселилися у спірне приміщення без достатніх правових підстав, тим самим порушили право власності позивача, у зв`язку з чим підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщеннявідповідно до положень ч.3 ст.116 ЖК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незастосування судом першої інстанції строків позовної давності, а також вимога заявника про застосування таких строків не можуть бути задоволені судом апеляційної інстанції, оскільки за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом (п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на момент заселення відповідачів до приміщення, останнє не мало статусу гуртожитку, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки з набуттям спірним приміщенням статусу гуртожитку, щодо останнього почали діяти положення статей ЖК УРСР, що урегульовують правила користування гуртожитками. Крім того, зазначені доводи спростовуються листом заселення у гуртожиток від 09 липня 2001 року, який відповідачами не оспорюється.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є вірними, однак судом не було досліджено всіх доказів у справі та не повно з`ясовано обставини справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст.376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення.
Позов Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з кімнати 304 гуртожитку Національного університету оборони України імені Івана Черняховського за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення в гуртожитку.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національного університету оборони України імені Івана Черняховського судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 800,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національного університету оборони України імені Івана Черняховського судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 800,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «06» лютого 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко