Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 750/5220/17-ц

провадження № 61-32725св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наприкінці 2016 року відповідач, як фізична особа, попросив його позичити 20 000 грн на один місяць.

Вказував, що зазначену суму грошових коштів помилково перерахував на рахунок відповідача, як фізичної особи-підприємця, з призначенням платежу «поповнення карткового рахунку», а не фізичної особи, як було обумовлено. Факт переказу грошових коштів підтверджується квитанцією від 30 грудня 2016 року № 10608146.

Зазначав, що через місяць він попросив відповідача повернути грошові кошти, проте останній вказав, що кошти перераховані йому не як фізичній особі, а як фізичній особі-підприємцю, а тому запропонував на отримані ним кошти надати йому якісь послуги, укласти договір і підписати акт виконаних робіт заднім числом (за минулий період).

Разом із тим, між ним та відповідачем договори про надання послуг не укладались, ФОП ОСОБА_2 ніяких послуг йому не надавав.

Враховуючи вищевикладене просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 . 20 000 грн, які були помилково перераховані.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2017 року у складі судді Литвиненко І. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн безпідставно набутих коштів.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не доведено існування між сторонами договірних правовідносин, оскільки договір, який датований від 01 січня 2016 року, був надісланий позивачу 30 грудня 2016 року і в ньому зазначено, що він діє з моменту підписання, проте, такий сторонами не підписаний, а тому між сторонами не виникло договірних правовідносин. Таким чином, права ОСОБА_1 , як власника майна, а саме грошових коштів, підлягають захисту з використанням механізму, установленого статтею 1212 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 01 листопада 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач отримав від позивача пропозицію укласти договір про надання послуг на суму 20 000 грн, відсутні належні докази про те, що між сторонами було укладено саме договір позики, а тому, враховуючи підставу позову, у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів у зв`язку з невиконанням позикових зобов`язань, слід відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі судове рішення місцевого суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2019 року № 505/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що звертався до суду із позовом до відповідача про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 20 000 грн на підставі статті 1212 ЦК України. Суть спору полягає у тому, що відповідач, як фізична особа, попросив його позичити вказану суму грошових коштів. Зазначає, що з першого разу у нього не вийшло поповнити картковий рахунок відповідача, а тому наступного дня він з відповідачем разом пішли до відділення банку для поповнення його карткового рахунку. ОСОБА_2 пояснив, що в реквізитах, які він надав на передодні була допущена помилка, а тому він дав інші платіжні реквізити, на які й було здійснено перерахування грошових коштів. Відповідач, як фізична особа-підприємець, ввів позивача в оману і надав реквізити банківської карти не фізичної особи, а реквізити банківського рахунку відкритого фізичній особі-підприємцю. Квитанція, яка додана до матеріалів справи є письмовим доказом перерахування грошових коштів саме ФОП ОСОБА_2 . Разом із тим, він не мав наміру позичати грошові кошти фізичній особі-підприємцю, тому вони й не є позикою.

Договір про надання послуг на який посилається відповідач, не є укладеним, оскільки ним не підписаний, що свідчить про відсутність його згоди на укладення вказаного договору.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, оскільки предметом позову не є позикові зобов`язання, а предметом позову є повернення безпідставно набутого майна.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2018 року ФОП ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що мотиви і підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, які зазначені в касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 грудня 2016 року позивач перерахував на картковий рахунок відповідача, розміщений в АТ «Райффайзен Банк Аваль», картка НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 20 000 грн із призначенням - «поповнення карткового рахунку від ОСОБА_1 », що підтверджується копією квитанції від 30 грудня 2016 року.

05 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому зазначав, що неодноразово, усно просив повернути йому помилково перераховані грошові кошти в сумі 20 000 грн, однак, оскільки грошові кошти повернені не були він просить повернути їх у семиденний строк з дня отримання листа на картковий рахунок НОМЕР_2 позивача у ПАТ КБ «Приватбанк».

15 травня 2017 року відповідач листом відповів позивачу на його вимогу, датовану 05 травня 2017 року, в якому зазначив, що грошові кошти в сумі 20 000 грн були зараховані на його рахунок на підставі договору про надання послуг від 01 січня 2016 року № 0101/16.

В поданих запереченнях відповідач зазначає, що 28 грудня 2016 року на свою електронну адресу він отримав листа від позивача із проханням виготовити рахунок на 20 000 грн із врахуванням переведення грошових коштів у готівку з поміткою «Укртелеком».

30 грудня 2016 року на електронну адресу позивача відповідачем було надіслано договір від 01 січня 2016 року про надання юридичних послуг, акт про надання послуг № 30 від 31 грудня 2016 року та рахунок № 3 від 29 грудня 2016 року на оплату 20 000 грн. В надісланому договорі про надання правової допомоги на електрону адресу позивача було зазначено, що даний договір діє з моменту підписання його сторонами та до 01 січня 2017 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої (статті 1212-1215 ЦК України).

В супереч наведеним нормам права, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач отримав від позивача пропозицію укласти договір про надання послуг на суму 20 000 грн, а тому у зв`язку з наявністю договірного характеру вказаних правовідносин відмовив у задоволенні позову з підстав, заявлених позивачем, які передбачені статтею 1212 ЦК України. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд керувався саме наявністю договірного характеру спірних правовідносин між сторонами щодо надання відповідних юридичних послуг.

Разом із тим, з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Статтею 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Згідно положень статті 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений - протягом нормально необхідного для цього часу.

Посилання відповідача на те, що вказані грошові кошти були перераховані за надання відповідних юридичних послуг не підтверджені належними та допустимим доказами.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, у договорі про надання правової допомоги, надісланому позивачу на електронну адресу, зазначено, що договір діє з моменту його підписання та діє до 01 січня 2017 року.

Відповідно до частини другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Враховуючи те, що умовами договору передбачено, що він діє з моменту його підписання, а його підписано не було, є підстави вважати, що у сторін не виникло обов`язку щодо виконання його умов, тобто не викникло договірних правовідносин.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що грошові кошти, які було перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_2 , підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, натомість апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не звернув увагу на визначені позивачем підстави позову, неправильно застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню, оскільки між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 виникли не договірні зобов`язання, а зобов`язання у зв`язку із набуттям майна без достатньої правової підстави.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 768 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 листопада 2017 року скасувати.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на корись ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати, понесені за розгляд справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта