ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4499/19 Справа № 175/1084/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , діючого в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації в Дніпропетровській області, про вселення та визначення порядку користуванням будинком, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він на законних підставах, за згодою відповідача зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належному на праві приватної власності його матері, відповідачу у справі.

22 липня 2012 року він одружився з ОСОБА_5 , яка у вказаному будинку не зареєстрована, проте проживає разом з ним. В шлюбі у них з дружиною народилися дві доньки: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у спірному домоволодінні.

Під час сумісного проживання позивача з відповідачем між ними регулярно виникали побутові сварки, провоковані діями відповідача, у зв`язку із чим на момент звернення з даним позовом члени його родини не можуть потрапити до будинку, оскільки відповідач відмовляється надати ключі від будинку, винесла речі його родини у прибудову (сарай) не придатну до проживання, де вони разом з дружиною та малолітніми дітьми вимушені проживати. Іншого житла його родина не має.

На підставі вищезазначеного просив суд вселити його та його дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його дружину ОСОБА_5 до будинку АДРЕСА_1 .

Встановити наступний порядок користування будинком, а саме: передати в особисте користування кімнату 3 літ. А площею 20,1 кв. м, в загальне користування кухню 6 літ А, санвузол 7 літ. А, веранда І.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 та господарськими будівлями та спорудами.

В ході судового розгляду відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить спірне домоволодіння в цілому, а також їй належить на праві приватної власності земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння.

В належному особисто їй домоволодінні зареєстрований та проживає її син, ОСОБА_1 . Права власності у вказаному домоволодінні ОСОБА_1 не має.

Вона заперечувала проти вселення та реєстрації ОСОБА_5 , дружини її сина, а тому остання без її згоди та дозволу, як власниці будинку, самовільно вселилась в домоволодіння та разом з ОСОБА_1 вони стали проживати в приміщенні літньої кухні.

Між нею та її сином з невісткою тривалий час існують неприязні стосунки, не має порозуміння, оскільки постійно виникають конфлікти та сварки з побутових причин. На підставі зазначеного, вона неодноразово зверталась до поліції щодо вчинення протиправних дій та ведення антигромадської поведінки з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Враховуючи вищезазначене, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та яке належить їй на праві особистої приватної власності та виселити ОСОБА_5 з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , діючого в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації в Дніпропетровській області про вселення та визначення порядку користуванням будинком - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення - задоволено.

Усунуто перешкоди для ОСОБА_4 в користуванні домоволодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй на праві особистої приватної власності.

Виселено ОСОБА_5 з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково, та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 та господарськими будівлями та спорудами,а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про задоволення зустрічного позову та виселення його дружини з домоволодіння, що призводить до тяжких наслідків, оскільки він здебільшого перебуває на військовій службі, тоді як дружина займається вихованням їх малолітніх дітей, інтереси яких жодним чином не враховувались під час ухвалення рішення судом.

Крім того, вони з дружиною мають право та відповідний намір проживати разом однією сім`єю.

25 квітня 2019 року ОСОБА_4 в порядку ст. 360 ЦПК України подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки скаржник не заперечує та підтверджує наявність непорозуміння та неприязних стосунків між сторонами, що унеможливлює проживання сторін під одним дахом, в одному жилому будинку.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтву про право власності на нерухоме майно від 22 лютого 2010 року, виданого взамін свідоцтва про право власності від 09 грудня 1993 року, наявне в матеріалах справи (а.с.6), відповідачу ОСОБА_4 належить на праві власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з відповідачем у вищевказаному будинку зареєстрований позивач ОСОБА_1 та його неповнолітні діти, що підтверджується довідкою, виданою міським головою Підгородненської міської ради (а.с.8).

Право позивача та його неповнолітніх дітей щодо користування спірним жилим приміщенням в домоволодінні не порушені, оскільки вони фактично проживають та користуються приміщенням домоволодіння, на яке було отримано дозвіл для використання під житло, має побутові умови, фактично використовується як житло, що підтверджується актом, складеним 10 січня 2017 року (а.с.44).

Стосовно вселення та порядку користування домоволодінням ОСОБА_5 , ніякої домовленості з відповідачем не було, так само як і ніякої згоди вона не надавала.

ОСОБА_5 належить на праві власності 1/3 частина домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом. Загальна площа успадкованого будинку становить 61,2 кв.м.

Тобто, ОСОБА_5 має у власності частину житлового будинку, має місце проживання та реєстрації.

Крім того в матеріалах цивільної справи наявне рішення суду від 08 лютого 2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1

ОСОБА_5 вказувала місце свого проживання разом з дітьми АДРЕСА_3 , та посилалась на те, що з ОСОБА_1 з серпня 2015 року не проживає разом (а.с.80).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення та зняття з реєстрації було відмовлено (а.с. 82-83).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року вищезазначене рішення суду першої інстанції змінено та доповнено абзацом про попередження ОСОБА_1 про недопущення порушень правил співжиття в належному ОСОБА_4 на праві власності будинку у подальшому з одночасним зазначенням про те, що при повторному порушенні правил співжиття, він може бути виселений із будинку без надання іншого житла (а.с.84-85).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 116 ЖК Української РСР, прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Проаналізувавши вищевстановлені обставини та враховуючи, що ОСОБА_1 не є власником спірного майна, хоча на законних підставах проживає та зареєстрований у спірному будинку, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції в цій частині і відсутність правових підстав для скасування судового рішення в цій частині та задоволення первісних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_5 не набула право користування, так як вселилась в якості дружини сина власниці, але без згоди власниці на проживання, тому вона не є членом сім`ї власника будинку.

З такими висновками суду погодитися не можливо з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просила виселити зі спірного будинку її невістку ОСОБА_5 , яка в шлюбі з її сином має малолітніх дітей, зареєстрованих у спірному домоволодінні за місцем реєстрації та проживання їх батька.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (статті 3, 176 СК України, стаття 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно наданої характеристики вихованки різновікової групи № 1 ОСОБА_3 та учениці 1-Б класу ОСОБА_2 КЗ Підгородненської НВК №1, сім`я є повною, складається з чотирьох осіб, та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 9 ЖК Української визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановивши, що ОСОБА_1 та його малолітні діти на законних підставах вселилися у спірне домоволодіння як члени сім`ї власника (наймача), їх місце проживання зареєстровано у встановленому законом порядку, слід враховувати, що місце проживання малолітньої дитини визначено разом із матір`ю ОСОБА_5 , яка проживає за місцем проживання та реєстрації її чоловіка, без згоди власника домоволодіння, проте судом першої інстанції помилково залишено поза увагою, що остання також є членом сім`ї власника, оскільки є її невісткою та має право на житло, у зв`язку із реєстрацією на законних підставах у спірному будинку її малолітніх дітей.

Крім того, доводи, наведені в позові ОСОБА_4 про те, що син з невісткою, та їх діти перешкоджають їй користуватись спірним будинком, спростовуються відсутністю доказів на підтвердження того, що відповідачі обмежують її, як власника у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, не наводить обставин та не зазначає чим саме (якими діями) порушені її права як власника майна з боку відповідачів, які перешкоди чиняться, та яким чином ці права підлягають поновленню, зокрема, у який спосіб.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач за зустрічним позовом не в повній мірі визначилася з обраним способом захисту її прав як власника майна, зокрема доказів порушення її прав на розпорядження своїм майном з боку відповідача не навела, як не надала і відповідних доказів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Посилання ОСОБА_4 на систематичність порушеннь відповідачами правил співжиття, оскільки докази таких систематичних застосувань до відповідачів передбачених законом заходів попередження з боку суду, прокурора, міліції чи адміністративної комісії, які не дали результату, матеріали справи не містять,так як бесіди профілактичного характеру та винесені офіційні попередження про недопущення скоєння протиправної поведінки, свідчать про реалізацію ОСОБА_4 права, передбаченого ст.40 Конституції України, на звернення до відповідних державних органів для захисту своїх інтересів та реагування на відповідні звернення, встановлення і перевірка викладених у них обставин і фактів у визначений законодавством спосіб, яка є компетенцією адресатів звернень.

Колегією суддів апеляційного суду також не встановлено підстав, перелічених в ч.1 ст.116 ЖК України, а тому правового значення посилання позивача для вирішення даної справи не мають, оскільки факту псування майна та житла чи його пошкодження саме відповідачем не містять, не встановлюють спосіб та утворення останньою перешкод, а лише підтверджують неприязні стосунки між сторонами справи та фактично зводяться до викладення та аналізу обставин справи через призму власних інтересів позивача за зустрічним позовом.

Отже, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про виселення ОСОБА_5 , у зв`язку із передчасністю висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не набула право користування житловим приміщенням, залишивши поза увагою, той факт, що задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції та порушення прав її малолітніх дітей, що узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року № 61-28238 св 18 та постанові Верховного Суду у справі № 61-4269св18 від 06 лютого 2019 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року - скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення івідмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова