Житомирський апеляційний суд
Категорія 6 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/14870/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2018 року, постановлену під головуванням судді Полонця С.М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на реконструйовану частину і прибудову до належної йому квартири АДРЕСА_1, а саме: приміщення першого поверху - приміщення №1 площею 4,4 кв.м.; приміщення №3 площею 3,5 кв.м.; приміщення №4 площею 3,7 кв.м.; приміщення мансарди площею 15,0 кв.м.; приміщення №8 площею 8,7 кв.м.; приміщення №9 площею 8,5 кв.м.; приміщення №10 площею 8,8 кв.м., - загальною площею 52,6 кв.м., вартістю 54140 грн.

В обгрунтування поданого позову зазначив, що шляхом реконструкції і прибудови на власній земельній ділянці здійснив перебудову власної квартири за робочим проектом. Проте, відповідач відмовився зареєструвати декларацію про початок здійснення робіт з реконструкції, надати містобудівні умови та будівельний паспорт і зареєструвати за ним право власності на новостворене нерухоме майно.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2018 року провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначив, що він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, отже спірні правовідносини пов'язані з майновими правами та спір не є публічно-правовим.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

При вирішенні питання про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що даний спір є публічно-правовими, оскільки відповідач є суб'єктом владних повноважень, який реалізовує у спірних відносинах надані йому законодавством владні управлінські функції.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст. 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстави ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до юрисдикції адміністративного суду.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до правил ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У п.21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" від 1 березня 2013 року №3 роз'яснено, що не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Зміст позовної заяви свідчить про те, що ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Таким чином, спірні правовідносини пов'язані з набуттям права власності на майно, отже існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2018 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 лютого 2019 року.