Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 520/1175/16-ц

провадження № 61-40213св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 року у складі судді Васильків О. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є внуком померлої ОСОБА_3 , яка була похилого віку, та внаслідок хворобливого стану здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту на відповідача.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 12 серпня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О. Ю.; визнати за ним право приватної власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 12 серпня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О. Ю., недійсним. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2016 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 за правом представлення у порядку статті 1266 ЦК України як внук померлої, оскільки батько позивача помер на час відкриття спадщини, а отже, вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню як обґрунтовані та доведені.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки відповідно до висновку судової експертизи ступінь розладів когнітивних та емоційно-вольових функцій, змін особистості внаслідок хронічної цереброваскулярної недостатності, алкогольної інтоксикації, вікових змін, у ОСОБА_3 в момент вчинення заповіту був настільки вираженим, що абсолютно позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визнання вказаного заповіту недійсним.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У липні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 рокута постанову Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд не повідомляв її належним чином про день та час судового засідання. Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є родичами позивача та напряму зацікавлені у задоволенні позову.

У грудні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу у якому зазначила, що суди обґрунтовано відхилили заперечення сторони відповідача про неналежність висновку від 25 вересня 2017 року № 16-5476 як доказу у справі, оскільки дійшли однозначного висновку, що саме зазначений висновок судово-психіатричних експертів є належним, допустимим, достовірним доказом. Щодо нібито хибності обставин зловживання померлою алкогольними напоями, то саме заявник зазначала про пристрасть померлої до алкогольних напоїв, даючи пояснення в межах кримінального провадження.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подала до суду клопотання про закриття касаційного провадження.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ця справа є малозначною, оскільки ціна позову становить 95 000,00 грн.

Разом з тим таке клопотання задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до пункту другого частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

З урахуванням того, що предметом спору у цій справі є спадкові правовідносини, а справа, згідно зі статтею 274 ЦПК України, не може розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, то суд касаційної інстанції не може визнати її малозначною, а отже, у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження необхідно відмовити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є внуком померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 вересня 1996 року НОМЕР_1.

За життя 12 серпня 2009 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О. Ю. та зареєстрований за № 1967, яким заповіла ОСОБА_2 вказану квартиру.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що його баба при складанні заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв`язку з чим, вказаний заповіт є недійсним.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року призначено посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу.

Згідно з висновком посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 25 вересня 2017 року № 16-5476, судові експерти, психолог та психіатр дійшли висновку, що у ОСОБА_3 були наявні індивідуально-психологічні особливості особистості, які могли чинити істотний вплив на її поведінку в момент вчинення правочину - підписання 12 серпня 2009 року заповіту № 1967; у стані сильного душевного хвилювання, стресовому стані ОСОБА_3 в момент вчинення правочину не перебувала; ОСОБА_3 на час вчинення правочину страждала на хронічний, стійкий психічний розлад (захворювання) у вигляді «Вираженого органічного ураження центральної нервової системи (мозку), змішаного ґенезу із суттєвим зниженням когнітивних функцій, та емоційно-вольовими порушеннями із формуванням психоорганічного синдрому; при цьому ступінь розладів когнітивних та емоційно-вольових функцій, змін особистості внаслідок хронічної цереброваскулярної недостатності, алкогольної інтоксикації, вікових змін, у ОСОБА_3 в момент вчинення правочину - підписання 12 серпня 2009 року заповіту № 1967, був настільки вираженим, що абсолютно позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними.

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суди попередніх інстанцій правильно врахували вказаний вище висновок, показання свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інші докази, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивач довів свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком. При цьому суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, у тому числі й висновок посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, й надавши йому належну оцінку, дійшов правильного висновку про вчинення оспорюваного заповіту в момент, коли ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що згідно із частиною першою статті 225 ЦК Україниє підставою для визнання цього правочину недійсними.

Висновок експертизи від 25 вересня 2017 року № 16-5476 є повним, чітким та конкретним, експерти дослідили всі надані матеріали. Сумнівів у правильності висновку експертів не встановлено, ОСОБА_2 не довела, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.

Твердження заявника про те, що суд не повідомляв її належним чином про день та час судового засідання, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи убачається, що суди першої та апеляційної інстанції належним чином повідомляли ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 рокута постанову Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик