Справа № 431/5073/18
Провадження № 22-ц/810/697/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Яреська А.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року, ухваленого Старобільським районним судом у складі: судді Ткач О.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 27.01.1999 року, укладеного між матір`ю позивача ОСОБА_5 та позивачем. За життя мати позивача проживала у подарованому позивачу будинку разом з сестрою позивачки - відповідачем ОСОБА_2 , а потім - перейшла жити до позивача ОСОБА_1 , яка проживає за іншою адресою.

06 липня 2016 року мати позивача ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відповідачка ОСОБА_2 та її чоловік відповідач ОСОБА_3 не виселяються із належного позивачу будинку і продовжують мешкати в ньому, перешкоджаючи позивачу як власнику майна користуватися, володіти та розпоряджатися належним останній будинком.

17.05.2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні домоволодінням було визнано мирову угоду на певних умовах, але затверджена судом мирова угода не була виконана та відповідачі в строк до 01 вересня 2006 року не уклали із позивачем договір купівлі-продажу спірного будинку.

Із посиланням на вимоги ст. 41 Конституції України, ст. 387 ЦК України з урахуванням додаткових позовних вимог позивач ОСОБА_1 як неволодіючий належною йому власністю власник просила усунути перешкоди у користуванні належним їй житловий будинком шляхом витребування його у відповідачів Баранових без права надання їм іншого житлового приміщення.

В суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідачі фактично проживають у окремому приміщенні на території належного їй домоволодіння - кухні, яка ними переобладнана під житлове приміщення, та користуються всіма сараями на території домоволодіння, в яких утримують свійських тварин. Такими діями відповідачі перешкоджають позивачу вільно користуватись власним майном на території домоволодіння, добровільно залишити належну їй нерухомість не бажають, незважаючи на вимоги позивача.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали, надали відзив про те, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже вирішувався судом, яким було визнано мирову угоду між сторонами, і повторний його розгляд не допускається. Відповідачі не заперечують, що мирова угода сторонами не виконувалася, вони дійсно проживають на території належного позивачу домоволодіння в літній кухні, яку перебудували в житлове приміщення, та тримають свійських тварин в сараях на території домоволодіння, в будинку ніхто не проживає. Оскільки відповідачі витратили кошти на перебудування кухні, підтримання господарських споруд в належному стані, вважають вимогу позивача про звільнення цих приміщень незаконними та просять відмовити позивачу у задоволенні позову.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоду в праві користування домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 території цього домоволодіння й передачі його в користування та вільне розпорядження ОСОБА_1 .

Ухвалою цього ж суду від 19 червня 2019 року виправлено описки в резолютивній частині тексту вступної та резолютивної частини вказаного рішення та в резолютивній частині повного тексту вказаного рішення, а саме: вважати вірним слово «садиба» замість «домоволодіння».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішено долю судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 , звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій вважають оскаржуване рішення постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та просять закрити провадження у справі, оскільки ухвалою Старобільського районного суду від 17 травня 2006 року у спорі між тими самими сторонами, з тих самих підстав і з тим самим предметом судом визнано мирову угоду та закрите провадження у справі, що відповідно до частини 2 статті 256 ЦПК України перешкоджає повторному зверненю до суду із тим самим позовом.

На апеляційну скаргу від позивача надійшов відзив про невизнання скарги та заперечення проти її задоволення, оскільки укладена між сторонами мирова угода в іншій справі не виконувалася і втратила своє первісне призначення, оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2019 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В. склад колегії суддів - Яресько А.В., Авалян Н.М.

Апеляційне провадження по справі було відкрито 15 серпня 2019 року, ухвалою суду від 27 серпня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 17 вересня 2019 року о 14.30 год.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 та її представник, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином.

Наведене відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов частково, суд мотивував своє рішення тим, що позивач є власником в цілому садиби АДРЕСА_1 , а не лише житлового будинку, господарськими спорудами на території якої користуються відповідачі без відповідних на те правових підстав, тому захист порушеного права позивача як власника садиби згідно вимог ч. 1, 2 ст. 386 , ч. 1 ст. 387 ЦК України полягає у витребуванні вказаного майна від відповідачів на користь позивачів шляхом звільнення останніми території садиби та передачі її в користування та вільне розпорядження позивачу ОСОБА_1

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує вказані висновки суду з огляду на таке.

Судове рішення відповідає положенням статті першої Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

За ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до частини першої ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, що передбачено частиною першої статті 5 ЦПК України.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд має зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач на підставі договору дарування будинку від 27.01.1999 року, укладеному між ОСОБА_5 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдарованою, є власницею житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці, площа якої буде встановлена після отримання державного акта на землю; на цій земельній ділянці розташовані: А-1 - житловий будинок саман обк. цегла, розмір жилої площі 27,0 кв. м, № 1 - огорожа дерев`ян., Б - літня кухня цегла, В - сарай шл. блок, Г - гараж цеглян., Д - сарай цегл., Ж - сарай цеглян., З - сарай цеглян., С - сарай цеглян., Л - сарай дерев`ян., П - сарай дерев`ян., Н - навіс дерев`ян., п/г - погріб шл. блок, У - вбиральня дерев`ян., Е - сарай дерев`ян., О - омшайник шл. блок; договір посвідчений приватним нотаріусом Старобільського нотаріального округу Луганської області Пульним С.М. за реєстровим № 119 (а.с. 6).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Старобільським районним бюро технічної інвентаризації 14.11.2003 року, ОСОБА_1 є власницею в цілому 1/1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 119 від 28.01.1999 р., приватний нотаріус Старобільського нот. округу Пульний С.М. (а.с. 7).

За змістом частини 1 ст. 381 ЦК України до складу садиби належить не лише житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, а й господарчо-побутові будівлі, наземні і підземні комунікації (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою (сарай, гараж, санвузол, інші) та комунікації (водопостачання, очистні споруди тощо), а також багаторічні насадження.

Правове значення визначення садиби самостійним об`єктом права власності полягає в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК України).

Відповідачі визнавали у судовому засіданні використання ними для власних потреб літньої кухні та сараїв для утримання худоби на території спірного домоволодіння, а не житлового будинку.

Виходячи зі змісту порушеного права позивача ОСОБА_1 , яке полягає в тому, що відповідачі без законних на те підстав користуються її власністю на території садиби - літньою кухнею та господарськими спорудами, та з огляду на ефективність способу захисту цього порушеного права, суд у своєму рішенні відповідно до викладених в первісній та доповненій позовній заяві вимог визначив цей спосіб як віндикацію - зобов`язання відповідачів передачи садибу позивачу як власнику.

Позивачем вказане рішення не оскаржується.

Вимога апеляційної скарги відповідачів зводиться лише до скасування рішення та закриття провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Переглядаючи справу за цим доводом, колегія суддів вважає його помилковим.

Матеріалами справи підтверджено, що у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням ухвалою Старобільського районного суду від 17 травня 2006 року було визнано мирову угоду між сторонами, за якою ОСОБА_1 дала згоду на укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 в строк до 01 вересня 2006 року на спірне домоволодіння, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дали згоду на укладення цього до договору до 01 вересня 2006 року, на проживання ОСОБА_7 до її смерті та на проживання ОСОБА_8 до його одруження в домоволодінні та зобов`язуються надавати матеріальну допомогу ОСОБА_7 . Закрито провадження у справі.

Сторони у судовому засіданні визнали, що умови вказаної мирової угоди не виконано.

Тому судом в цій частині зроблено правильний висновок, що затверджена судом 17 травня 2006 року мирова угода не була виконана сторонами, змінилися обставини, при яких вона була затверджена, помер дарувальник спірного майна, інтереси якого були предметом укладення мирової угоди.

Довід скарги про невитребування судом і недослідження справи за 2006 рік з метою довести тотожність позовів не спростовує правильного висновку суду, оскільки за повідомленням Старобільського районного суду Луганської області цивільна справа № 2-610/2006 знищена у зв`язку з закінченням строку зберігання, встановленого Переліком судових справ і документів, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації від 11.02.2010 р. № 22.

Колегія суддів також зазначає, що по теперішній справі з урахуванням доповнених позовних вимог позивачем ставиться питання про витребування свого майна від відповідачів, що не є тотожнім позовом позову ОСОБА_1 2006 року про усунення перешкод у користуванні майном.

Зайве посилання суду на усунення перешкод позивачу ОСОБА_1 , яке може застосовуватися лише для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленям володіння, а по справі позивач є неволодіючим власником, не призвело до неправильного вирішення спору.

Іншій доводи апеляційної скарги, а саме - недоведеність того, що позивач є власником спірного домоволодіння, прийняття та розгляд судом уточненого позову поза визначеними законом строками, зміна позивачем підстав і предмета позову, вихід суду за межі позовних вимог, оскільки в уточненій заяві не йдеться про садибу, а лише про будинок, неправильне застосування до виниклих правовідносин сторін норми частини 1 статті 387 ЦК України, фактично є запереченнями проти позову, яким судом дана правильна оцінка.

Вказані доводи у разі їх обґрунтованості є підставою для відмову у задоволенні позову, а не підставою для закриття провадження у справі, виключний перелік яких передбачений частиною першою статті 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі питання про відмову у задоволенні позову через його необгрунтованість не ставиться.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновки суду про часткове задоволення позову, а доводи апеляційної скарги цих правильних висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційну скаргу відповідачів слід залишити без задоволення, а рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 20 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: