Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 202/20975/13-ц

провадження № 61-8972св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.,
суддів: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-прокурор Індустріального району міста Дніпропетровська в інтересах Держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області,
відповідач-ОСОБА_6,
третя особа-Дніпропетровська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом прокурора Індустріального району міста Дніпропетровська в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_6, третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року, ухвалене суддею Слюсар Л. П., та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Прозорової М. Л.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2013 року прокурор Індустріального району міста Дніпропетровська (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - РВ ФДМ України) звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» (далі - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд»), ОСОБА_6, третя особа - Дніпропетровська міська рада (далі - ДМР), про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння, після уточнення позовних вимог вони були зведені до такого:

- визнати право власності за державою в особі РВ ФДМ України на нерухоме майно, що розташоване на АДРЕСА_1, а саме: частину будівлі гуртожитку літ. А-5 приміщення на ІІІ поверсі: прим.24 поз.1, прим.25 поз.1, прим.26 поз.1, прим.27 поз.1, прим.28. поз.1, прим.29 поз.1, прм.30 поз.1, прим.31 поз.1, прим.32 поз.1, прим.33 поз.1, прим.34 поз.1, прим.35 поз.1, прим.36 поз.1, прим.37 поз.1, прим.38 поз.1, прим.39 поз.1, прим.40 поз.1, прим.41 поз.1, прим.42 поз.1, прим.43 поз.1, прим.44 поз.1, прим.45 поз.1, прим.46 поз.1, прим.47 поз.1, прим.48 поз.1, прим.49 поз.1, загальною площею 452,2 м кв., поз. ІІІ, ІV, V, VІ, VІІ, VІІІ, ІХ, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ загальною площею 191,8 м кв. в загальному користуванні: ганки літ. а-ІІ, а-ІІІ, на І поверсі І-тамбур, ІІ- сходи, ІV - тамбур, V - сходи; на ІІ поверсі І-сходи, ІІ - сходи; на ІІІ поверсі: І-сходи, ІІ - сходи (далі - спірне нерухоме майно);

- витребувати із володіння ОСОБА_6 спірне нерухоме майно на користь держави в особі РВ ФДМ України;

- покласти судові витрати на відповідача.

2. Позовна заява мотивована тим, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, позов РВ ФДМ України задоволено частково:

- визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у АДРЕСА_1 (до складу якого входить спірне нерухоме майно);

- визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», зокрема цього гуртожитку;

- визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», зокрема цього гуртожитку;

- визнано право власності за державою в особі РВ ФДМ України на вказані гуртожитки, зокрема 2, 4 та 5 поверхи, прибудинкові споруди відповідного гуртожитку АДРЕСА_1;

- вилучено із незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», зокрема цей гуртожиток.

3. В іншій частині зазначеного позову РВ ФДМ України у справі № 40/287 відмовлено у зв'язку з тим, що решта приміщень вже не є власністю ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» і на час розгляду справи частина майна знаходиться у третіх осіб, яким воно відчужене.

4. Виходячи з встановлених у зазначеному судовому рішенні Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року обставин недійсності правових підстав набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» права власності, зокрема на гуртожиток АДРЕСА_1, та того, що це майно підлягає поверненню у власність держави, а також у зв'язку з тим, що частина відповідного нерухомого майна була відчужена третім особам, зокрема ОСОБА_6 - спірне нерухоме майно, що на момент такого відчуження відповідне було заборонено законом і про що набувач повинен був знати, позивач просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги.

5. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року (а.с. 242, том 1) провадження у цій справі закрито в частині пред'явлених позовних вимог ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі клопотання прокурора щодо закриття провадження у справі в частині заявлених позовних вимог до цього товариства, оскільки воно припинено 13 січня 2014 року за судовим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 26/5005/12266/2011 про припинення юридичної особи у зв'язку з визнанням її банкрутом (пункт 7 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року позов прокурора задоволено:

- визнано за державою в особі РВ ФДМ Україниправо власності на спірне нерухоме майно;

- витребувано із володіння ОСОБА_6 на користь держави в особі РВ ФДМ України спірне нерухоме майно;

- стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 6 090,40 грн.

7. Підчас розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача заявляв клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності на звернення позивача до суду з цим позовом (а.с. 183-184, том 1). Судами підчас розгляду справи встановлено, що такий строк позивачем не пропущено, оскільки РВ ФДМ України вперше дізналося, що власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_6 з листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ДМБТІ») від 15 червня 2010 року № 6263 (а.с. 47-48, том 1), а до суду із відповідним позовом прокурор звернувся у березні 2013 року, тобто у межах передбаченого статтею 257 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (в редакції, що діяла на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) трирічного строку позовної давності.

8. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованим належним чином (далі - договір купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року), ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» продало ОСОБА_6 спірне нерухоме майно відповідного гуртожитку АДРЕСА_1, який належить продавцю на підставі наказу РВ ФДМ України № 12/62-ЗВП від 01 жовтня 1998 року (далі - Наказ про завершення приватизації) (а.с. 49, том 1). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно частина будівлі цього гуртожитку літ. А-5 - приміщення ІІІ поверху, належить на праві власності ОСОБА_6 (а.с. 207, том 1). Також з листа КП «ДМБТІ» від 15 червня 2010 року № 6263 випливає, що власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року (а.с. 47-48, том 1).

9. Суд першої інстанції підтвердив заявлені позивачем обставини, які випливають з постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, у справі № 40/287 та мають приюдиційне значення для цієї справи, оскільки попри те що ОСОБА_6 не був стороною у справі № 40/287, сторонами були інші учасники цієї справи, стосовно яких відповідним господарським судом встановлені обставини з правомірності набуття права власності (корпоратизації та приватизації) на спірний гуртожиток АДРЕСА_1.

10. Суд першої інстанції дійшов висновку, що гуртожитки як об'єкти житлового фонду не підлягають приватизації, що відповідає висновку й Київського апеляційного господарського суду, викладеному у його судовому рішенні від 02 березня 2010 року у справі № 40/287.

11. Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що спірний гуртожиток АДРЕСА_1 увійшов в процесі корпоратизації до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з порушенням чинного законодавства, зокрема без урахування спеціальних норм Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».

12. РВ ФДМ України відповідно до встановлених у справі № 40/287 обставин не брав участі у створенні статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» та не затверджував акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Державного будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», зокрема відповідного гуртожитку АДРЕСА_1. Не доведено, що засновником ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» було надано РВ ФДМ України інвентаризаційні описи, що підтверджують включення зазначеного гуртожитку до статутного фонду підприємства. Отже, зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про необізнаність РВ ФДМ України щодо включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» спірного нерухомого майна.

13. РВ ФДМ України, яке відповідно до Закону України від 04 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію майна державних підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про приватизацію майна державних підприємств) та Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 412 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 412), здійснює державну політику у сфері приватизації майна, що перебуває у загальнодержавній власності, здійснює повноваження власника державного майна у процесі приватизації, а також захист майнових прав держави на території України та за її кордоном. РВ ФДМ України здійснювало лише продаж акцій ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», створеного в процесі корпоратизації Дніпропетровською обласною державною адміністрацією, що випливає з Наказу про завершення приватизації (а.с. 163, том 1).

14. За встановлених обставин справи, підстава, за якої ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» набуло право власності на приміщення гуртожитку АДРЕСА_1, в тому числі і спірне нерухоме майно, визнана недійсною, а вибуття спірного майна із володіння держави в особі РВ ФДМ України відбулося поза волею власника спірного нерухомого майна.

15. Оцінюючи наявні у справі докази на предмет встановлення обставин з недобросовісного набуття спірного нерухомого майна, суд дійшов висновку, що з огляду на укладення договору купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року, те, що підчас придбання спірного нерухомого майна ОСОБА_6 було відомо, що воно є частиною гуртожитку АДРЕСА_1, оскільки в зазначеному договорі вказано, що продавець купив частину будівлі гуртожитку АДРЕСА_1, тобто ОСОБА_6 знав або повинен був знати про заборону на відчуження гуртожитків як державного житлового фонду, факт чого не спростовуються матеріалами справи та наявними в них письмовими доказами.

16. Суд вважає, що володіння спірним нерухомим майном ОСОБА_6 є незаконним в розумінні статті 387 ЦК України, а тому підлягає поверненню РВ ФДМ України відповідно до приписів статті 1212 ЦК України.

17. Судові витрати підлягають стягненню із відповідача на користь держави відповідно до статті 88 ЦПК України 2004.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

18. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_6 відхилена, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року залишене без змін.

19. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції встановлено, що гуртожитки як об'єкти державного житлового фонду не підлягають приватизації.

20. Обставини, встановлені зазначеним судовим рішенням Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287 мають преюдиційне значення для цієї справи, оскільки позивачем у цій справі є РВ ФДМ України, яке було учасником справи № 40/287. Посилання апелянта на пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (далі - Постанова ПВСУ № 14) та пункт 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова ПВССУ № 5), щодо того, що зазначене судове рішення Київського апеляційного господарського суду у справі № 40/287 не має преюдиційного значення для розгляду цієї справи по суті, оскільки відповідач не брав участі у розгляді справи № 40/287, а тому має право на оскарження обставин, встановлених зазначеним судовим рішеннями у вказаній справі, не можуть буди прийняті до уваги, оскільки відповідачем жодного доказу на спростування встановлених зазначеним судовим рішенням обставин суду на надано, доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до теоретичного обґрунтування правової позиції відповідача.

21. Підставу набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» права власності на спірне нерухоме майно визнано недійсною, а вибуття спірного майна із володіння власника, держави в особі РВ ФДМ України, під час утворення ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбулось поза волею цього власника. Суд першої інстанції також правильно встановив недобросовісність набуття спірного нерухомого майна відповідачем та відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

22. Правомірним є висновок про можливість застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 388 ЦК України щодо можливості визнання права державної власності на спірне нерухоме майно та витребування його у добросовісного набувача, як такого що вибуло з власності держави поза її волею.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23. У листопаді 2016 року відповідач подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), вважаючи, що суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

24. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Рух справи в суді касаційної інстанції

25. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

26. Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27. Ухвалою судді ВССУ від 26 грудня 2016 року відповідачу поновлено строк касаційного оскарження рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року, відкрите касаційне провадження, зупинене виконання відповідного рішення суду першої інстанції, залишене без змін судом апеляційної інстанції, до закінчення касаційного провадження.

28. 15 лютого 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

29. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

30. Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

31. Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

32. Фактично аргументи касаційної скарги зводяться до повторення аргументів апеляційної скарги, тому розглядаються лише ті аргументи, яким апеляційний суд не надав належної оцінки.

33. Як особа, яка не брала участь у справі № 40/287 відповідач має право оскаржувати обставини, встановлені Київським апеляційним господарським судом у тій справі, на підставі пункту 7 Постанови ПВСУ № 14 та пункту 4 Постанови ПВССУ № 5.

34. Приватизація ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалась за безпосередньої участі РВ ФДМ України, яке відповідно до Указу Президента України від 26 листопада 1994 року № 699/94 «Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Указ про приватизаційні майнові сертифікати) було державним органом приватизації та засновником з боку держави відкритих акціонерних товариств. На виконання Указу Президента України від 19 лютого 1994 року № 56/94 «Про єдину систему органів приватизації» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Указ про єдину систему органів приватизації) РВ ФДМ України прийняло відповідно до акта прийому-передачі документи по ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» Дніпровської обласної ради народних депутатів (що підтверджується обставинами, встановленими Київським апеляційнимгосподарським судом у справі № 40/287), після чого було проведено приватизацію відповідного підприємства.

35. Наказ РВ ФДМ України від 14 червня 1996 року № 12/02-ПАОК «Про прийняття рішення щодо приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» (далі - Наказ про приватизацію) та Наказ про завершення приватизації доводять наявність у діях РВ ФДМ України волі на передачу спірного нерухомого майна іншій особі. Право власності ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на спірне нерухоме майно було зареєстровано на підставі Наказу про завершення приватизації та Переліку нерухомого майна, що передано у власність, що підтверджується обставинами, встановленими Київським апеляційним господарським судом у справі № 40/287.

36. Відповідач вважає, що є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки він не згоден з тим, що законодавство про приватизацію не передбачає можливості передачі гуртожитків ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», а також не мав підстав вважати під час придбання спірного нерухомого майна у ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», що цей продавець не мав права на відчуження відповідного майна.

37. Отже, відповідач є добросовісним набувачем майна. Немає доведених підстав стверджувати, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння держави в особі РВ ФДМ України без волі РВ ФДМ України як представника держави у приватизаційних процесах. В зв'язку з цим, немає підстав для застосування статті 388 ЦК України.

38. Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

39. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

40. Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

41. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

42. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

43. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

44. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга та четверта статті 77 ЦПК України). Питання доказів, їх належності та достатності регулюються статтями 76, 77, 80 ЦПК України.

45. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду (частини четверта, п'ята та сьома статті 82 ЦПК України).

46. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).

47. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо, зокрема майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

48. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13 Конституції України).

49. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частини друга та четверта статті 42 Конституції України).

50. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо обізнаності власника про вибуття майна з його володіння та дотримання строків позовної давності

51. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

52. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина третя статті 10 ЦПК України 2004).

53. Статті 57, 58, 60 ЦПК України 2004 визначають що є доказами в рамках судового розгляді справи, які вимоги до них висуваються. Предмет доказування під час судового розгляду визначений статтею 179 ЦПК України 2004.

54. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина тертя статті 61 ЦПК України 2004).

55. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

56. Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 214 ЦПК України 2004 -питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.

57. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

58. Приватизація майна державних підприємств України (надалі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб (стаття 1 Закону про приватизацію майна державних підприємств).

59. Приватизація державного майна здійснюється, зокрема шляхом продажу часток (акцій, паїв) у майні підприємств на аукціоні, за конкурсом, на фондовій біржі та іншими способами, що передбачають конкуренцію покупців (абзац третій частини першої статті 15 Закону про приватизацію майна державних підприємств).

60. Продаж часток (акцій, паїв), що належать державі в майні господарських товариств, здійснюється шляхом перетворення державних підприємств у акціонерні товариства. При перетворенні державного підприємства в акціонерне товариство його засновником виступає відповідний орган приватизації, який діє в межах повноважень, передбачених для засновників акціонерного товариства законодавством (частини перша та друга статті 18 Закону про приватизацію майна державних підприємств).

61. Відповідно до пункту 1 Указу про єдину систему органів приватизації з метою прискорення процесу приватизації державного майна, забезпечення єдиного методологічного підходу до цього процесу та створення сприятливих умов для виконання Державної програми приватизації створено єдину систему органів приватизації в Україні шляхом реорганізації регіональних відділень Фонду державного майна України в Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і органів приватизації відповідних адміністративно-територіальних одиниць - у регіональні відділення Фонду державного майна України.

62. Згідно із пунктом 1 та 4 Указу про приватизаційні майнові сертифікати державні органи приватизації, починаючи з 1 січня 1995 року, є правонаступниками органів, уповноважених управляти державним майном, щодо управління майном об'єктів, які перебувають у державній власності та віднесені Державною програмою приватизації на 1994 рік до груп Б, В і Г, підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства.

63. З моменту прийняття рішення про приватизацію державного майна функції управління цим майном переходять до відповідного органу приватизації (пункт 3 Указу про єдину систему органів приватизації).

64. Регіональне відділення Фонду державного майна України (далі - відділення) є державним органом, який створюється Фондом державного майна (далі - Фонд), і йому підпорядковується (абзац перший пункту 1 Положення № 412).

65. Відділення відповідно до покладених на нього завдань і в межах своїх повноважень, зокрема: розробляє пропозиції щодо приватизації майна, яке перебуває у державній власності; здійснює повноваження представника Фонду державного майна України в керівних органах господарських товариств, власником акцій (часток, паїв) яких є держава; здійснює продаж об'єктів приватизації; здійснює управління та розпоряджається майном підприємств, установ і організацій, що перебуває у державній власності, в процесі приватизації; приймає рішення про передачу власникам приватизованих об'єктів у довготермінову оренду будівель і споруд, приватизація яких заборонена відповідно до чинного законодавства; контролює виконання актів законодавства (підпункти 1, 3, 5, 9, 10 та 25 пункту 4 Положення № 412).

66. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін (абзац другий пункту 4 Постанови ПВССУ № 5).

67. Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК України 2004), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах (абазц другий пункту 7 Постанови ПВСУ № 14).

68. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, саме по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі (абзац третій пункту 26 Постанови ПВССУ № 5).

69. Відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287 припинено провадження в частині визнання недійсним Переліку нерухомого майна (до складу якого входить спірне нерухоме майно), що передано у власність приватизованому ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», виданого ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» згідно з наказом Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 10 вересня 1999 року № 2-В «Про надання переліку нерухомого майна» в частині включення в статутний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», зокрема спірного нерухомого майна. Зазначений наказ не визнано недійсним. Факт передачі відповідного майна сторонами не оскаржується та не спростовано в рамках досліджених судами попередніх інстанцій доказів та встановлених ними обставин справи.

70. Указ про єдину систему органів приватизації та Указ про приватизаційні майнові сертифікати набули чинності до початку здійснення РВ ФДМ України приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд». Як випливає з встановлених Київським апеляційним господарським судом обставин справи № 40/287, які не оскаржуються та не спростовані сторонами спору, РВ ФДМ України на виконання вимог Указу про приватизаційні майнові сертифікати отримало як правонаступник засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» документи по цьому акціонерному товариству (в тому числі, балансові відомості) на підставі відповідного акта прийому-передачі документів. Відповідний факт не оскаржується сторонами спору та не спростований відповідно до матеріалів справи.

71. Відповідно до Наказу про приватизацію РВ ФДМ України прийняло рішення про здійснення приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд». Необхідні організаційні дії доручено здійснити відділу господарських товариств, ведення реєстру акцій та управління майном РВ ФДМ України. З назви цього відділу випливає його функціональне призначення, яке зводиться не лише до роботи з акціями, а й до управління майном, що розумно передбачає обізнаність з об'єктом управління. Згідно із Наказом про завершення приватизаціїРВ ФДМ України визначило процес приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» завершеним. З матеріалів справи випливає, що ці накази підтверджують початок та закінчення приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», проведеної РВ ФДМ України. Ці накази не визнані недійсними та не є скасованими.

72. Отже, суди попередніх інстанцій не приділили належної уваги Наказу про приватизацію та Наказу про завершення приватизації, що не дає підстав стверджувати про належно встановлені обставини справи, оскільки відповідно до зазначених норм права та суті процесу приватизації вони можуть вказувати на те, що РВ ФДМ України як представник держави в процедурі приватизації міг знати про передачу спірного нерухомого майна ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» в процесі приватизації цього підприємства, тобто довідатись про порушення його права. Тим більше, що воля РВ ФДМ України як представника держави щодо приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» в цілому реалізована та не ставиться під сумнів, оскільки ця приватизація сама по собі не оскаржується в суді.

73. Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій вирішили питання дотримання строків позовної давності не дослідивши належним чином докази у справі всупереч вимогам статей 10, 212-214 ЦПК України 2004, що вимагає скасування судових рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, оскільки Верховний Суд відповідно до статті 400 ЦПК України позбавлений процесуального права встановлювати обставини у справі.

(1.2) Щодо добросовісності набувача майна

74. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п'ята статті 12 ЦК України).

75. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

76. Відповідно до частини першої статті 390 ЦК України добросовісним набувачем є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно.

77. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частина третя та четверта статті 334 ЦК України).

78. Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (частина перша статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про нотаріат).

79. Нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (частина перша статті 7 Закону про нотаріат).

80. Нотаріуси зобов'язані здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до Закону про нотаріат і принесеної присяги, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, зберігати в таємниці відомості, одержані ними, у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій, відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам (абзац перший пункту 5 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин).

81. Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення про реєстрацію), Положення про реєстрацію визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності. Воно діє на всій території України і є обов'язковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності.

82. Реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації (пункт 1.3 Положення про реєстрацію).

83. Відповідно до абзаців другого та третього пункту 1.13 Положення про реєстрацію етапами реєстрації відповідних прав, зокрема є: приймання й перевірка документів, поданих для реєстрації прав власності на нерухоме майно; установлення відсутності підстав для відмови в реєстрації прав.

84. У реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, зокрема якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства (абзац п'ятий пункту 3.3 Положення про реєстрацію).

85. Реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред'явленим правовстановлювальним документам (абзац перший пункту 3.5 Положення про реєстрацію).

86. В посвідчувальному написі нотаріуса, який міститься на договорі купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року, чітко зазначено, що відсутність заборони та належність ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» майна, що відчужується, перевірено нотаріусом.

87. З матеріалів справи випливає, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року спірне нерухоме майно було належним чином зареєстроване за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд». Законодавство не передбачало у відповідача зобов'язання щодо перевірки та встановлення законності такої реєстрації прав продавця на спірне нерухоме майно. Відповідно до зазначених правових норма таке завдання покладено на державу, яка через забезпечення діяльності нотаріату та процедур державної реєстрації прав на нерухоме майно має забезпечувати певний розумний рівень захисту прав набувача нерухомого майна, зокрема відповідно до статей 13 та 42 Конституції України. Судами попередніх інстанцій також встановлено, що відповідач належним чином здійснив державну реєстрацію своїх прав на придбане спірне нерухоме майно, яка відбулась.

88. На момент укладення договору купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року постанова Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287 прийнята не була.

89. Нікчемність або недійсність договору купівлі-продажу від 18 листопада 2003 встановлена не була, він не був визнаний неукладеним.

90. Враховуючи зазначене, судами попередніх інстанцій не досліджено всі докази у їх взаємозв'язку, що дає підстави вважати встановлені на їх підставі відповідні обставини неповними та такими, що можуть вести до помилкових висновків. Суди попередніх інстанцій порушили процесуальні норми, зокрема статті 10, 212-214 ЦПК України 2004, що вимагає скасування судових рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, оскільки Верховний Суд відповідно до статті 400 ЦПК України позбавлений процесуального права встановлювати обставини у справі.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

91. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

92. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (підпункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

93. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

94. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6: скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

(2.2) Щодо дій, які повинен виконати суд першої інстанції

95. Належним чином дослідивши та оцінивши всі докази у справі, об'єктивно встановити обставини справи, зокрема дотримання строків позовної давності, наявності волі власника на вибуття майна відповідно до обставин конкретної приватизації, добросовісності набувача спірного нерухомого майна, та прийняти законне і обґрунтоване рішення у справі.

96. Здійснити розподіл судових витрат.

(2.3) Щодо судових витрат

97. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

98. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

99. Відповідач не заявляв вимог про відшкодування судових витрат. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

100. Враховуючи, що Верховний Суд не ухвалює нового рішення, а передає справу в певній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6.

2. Скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська