ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6495/19 Справа № 204/8037/18 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)", Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 21 серпня 2013 року по 08 травня 2014 року він утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» - установі для тримання осіб під вартою, в якій, за його твердженням, були неналежні умови тримання, які суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З довідки Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 13 липня 2018 року вбачається, що у зазначеній установі позивач тримався в таких камерах: камера №625, площею 7,6 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №630, площею 7,6 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №631, площею 7,6 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №636, площею 7,6 кв.м, розрахована на двох ув`язнених. Однак, вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки згідно довідки, виданої Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 07 серпня 2017 року, яка була видана ОСОБА_2 зазначено наступний розмір камер: камера №625, площею 6,75 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №631, площею 6,71 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №636, площею 6,75 кв.м., розрахована на двох ув`язнених. Позивач зазначає, що камери не провітрювались, вікна в камерах не відкривались, а штучна вентиляція ніколи не працювала. При цьому, його співкамерник постійно палив цигарки, в результаті в камері стояли клуби тютюнового диму і він був змушений бути пасивним курцем. Камери знаходились в антисанітарних умовах, відсутні необхідні санітарні зручності, в камерах відсутня гаряча вода, предмети першої необхідності та особистої гігієни не видаються, постільна білизна видавалась в поганому стані та не змінювалась протягом часу тримання під вартою - 8 місяців 21 день. Від тривалого використання м`яка начинка матраців ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяє використовувати матраци за їх призначенням. Харчування погане, одноманітна їжа, відсутні свіжі овочі або фрукти, м`ясо не видається. Право митися надавалось один раз на тиждень протягом 15 хвилин. Неодноразові усні скарги на вищевказане порушення умов утримання під вартою, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи були залишені без уваги і не призвели до покращення умов утримання. Вважає, що умови утримання в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» були несумісними з людською гідністю. Більшу частину строку, проведеного у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» він провів у камерах, площа яких є меншою за мінімальну, рекомендовану Україні Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Вважає, що вказаних фактів достатньо для висновку, що умови його тримання в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є такими, що принижують гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції. Зазначає, що бездіяльність керівництва Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» як державного органу не сприяла зміцненню авторитету держави та призвела до глибоких моральних та психологічних страждань. Позивач, вважаючи, що тримання його під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в умовах, що принижують честь і гідність громадянина, має прямий зв`язок з моральною шкодою. Враховуючи характер та обсяг завданих йому моральних і фізичних страждань, оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 70 000 грн. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн. шляхом списання Державним казначейством України суми відшкодованої шкоди з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)", Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 05 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Осіб, взятих під варту, розміщують у маломісних або загальних камерах з додержанням вимог ізоляції, що закріплено у ст. 8 Закону України «Про попереднє ув'язнення».

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про попереднє ув'язнення» визначено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра.

Розміщення ОСОБА_1 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камерах відповідало нормі площі в камері для однієї особи, встановленій Законом України "Про попереднє ув`язнення", яка не була менше за 2,5 кв.м.

Однак, разом з цим, визначена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про попереднє ув'язнення» норма площі в камері для однієї взятої під варту особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, що вже неодноразово констатувалось у рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі у рішеннях «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», та становить проблему системного характеру, яка сама по собі порушує питання за ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод категорично забороняє катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання. Жорстке поводження підпадатиме під дію ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі досягнення певного рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватись також вік, стать і стан здоров`я потерпілого.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.ст. 1173,1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

До суб`єктів відповідальності згідно з нормою ст.ст. 1173,1174 ЦК України належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що норми ст. 56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, з 21 серпня 2013 року по 08 травня 2014 року ОСОБА_1 утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» в таких камерах: камера №625, площею 7,6 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №630, площею 7,6 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №631, площею 7,6 кв.м., розрахована на двох ув`язнених; камера №636, площею 7,6 кв.м, розрахована на двох ув`язнених (а.с.23).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що тримання його в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн. шляхом списання Державним казначейством України суми відшкодованої шкоди з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України (а.с.2-10).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (ідентифікаційний код юридичної особи 14316882) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом) (а.с.91-95).

Державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин.

Таким чином, Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (попередня назва - Дніпропетровський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області), в умовах якої позивач тримався під вартою у період з 21 серпня 2013 року по 08 травня 2014 року, та в умовах тримання в якій, за твердженнями позивача, йому було завдано моральної шкоди, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому норми ст. 56 Конституції України, та відповідно і ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, в даному випадку застосуванню не підлягають.

За відсутності підстав для застосування ст.ст. 1173, 1174 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Зазначене вище узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц.

Отже, необхідною умовою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є встановлений факт неправомірних дій цього відповідача чи його посадових чи службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зазначити, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю заподіювача та шкодою, на яку він посилається.

Неправомірність дій або бездіяльності посадових чи службових осіб відповідача - безпосередньо Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є недоведеною позивачем, факт протиправності або незаконності дій чи бездіяльності відповідачів у встановленому законом порядку не встановлений.

ОСОБА_1 позовних вимог про визнання незаконною (неправомірною) бездіяльності чи дій відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» або їх посадових чи службових осіб, не заявляв, та також жодних судових рішень, якими б було встановлено незаконність або протиправність таких дій відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» чи його працівників, до суду не надав.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність за вказаних обставин підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, відмовивши в їх задоволенні у зв`язку з недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов пред`явлено до органу державної влади, а тому матеріальна та моральна шкода, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є необгрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді