Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 357/16765/14-ц

провадження № 61-24757св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2016 року в складі судді Буцмак Ю. Є. та рішення Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року в складі колегії суддів: Сушко Л. П., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на іпотечне майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», укладений кредитний договір № ML-011/021/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 101 500,00 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк у 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Кредитні кошти надавались банком шляхом перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку.

У свою чергу позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені кредитним договором.

Погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватися позичальником щомісяця. За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, що передбачено пунктом 4.1.1 частини № 2 кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки.

Крім того, 20 березня 2008 року на забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № PML-011/021/2008, предметом якого є нерухоме майно, а саме: будинок з господарськими спорудами загальною площею 346,8 кв. м та земельна ділянка, загальною площею 0,1223 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позичальник не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов`язання, в результаті чого станом на 13 жовтня 2014 року у нього виникла заборгованість перед банком у сумі 80 660,13 доларів США, що еквівалентно 1 044 550,54 грн за офіційним курсом Національного банку України на дату проведення розрахунку, та пеня за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 2 654 633,11 грн.

Позивач, враховуючи невиконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, звертався до відповідачів із досудовими вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором, яка залишилися без виконання, а тому у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до боржників про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2014 року з ОСОБА_1 (боржник) та ОСОБА_4 (поручитель) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 920,82 доларів США, що еквівалентно 894 583,11 грн та пеня в сумі 2 604 206,28 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення суми пені, розмір якої зменшено до 894 583,11 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Враховуючи невиконання боржниками рішення суду про стягнення заборгованості, позивач, звернувшись до суду з вказаним позовом, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив звернути стягнення на підставі договору іпотеки від 20 березня 2008 року № PML-011/021/2008 на іпотечне майно - будинок з господарськими спорудами загальною площею 346,8 кв. м та земельну ділянку, загальною площею 0,1223 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № ML-011/021/2008 в сумі 80 660,13 доларів США, що еквівалентно 2 001 383,67 грн за офіційним курсом Національного банку України на дату проведення розрахунку, та пені в розмірі 7 325 064,34 грн, що разом складає 9 326 448,01 грн, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початку ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Кошти отримані від реалізації заставного майна направити на погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2016 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на підставі договору іпотеки від 20 березня 2008 року PML-011/021/2008 на іпотечне майно - будинок із господарськими спорудами загальною площею 346,8 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та земельну ділянку загальною площею 0,1223 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № ML-011/021/2008 у сумі 80 660,13 доларів США , що еквівалентно 2 001 383,67 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на дату проведення розрахунку та (пеня) становить 2 001 383,67 грн, що разом складає 4 002 767,34 грн, шляхом продажу з прилюдних торгів, з початковою ціною визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження у порядку Закону України «Про виконавче провадження». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов заявлений правомірно, оскільки відповідач ОСОБА_1 всупереч умовам договору не сплачує передбачені ним платежі, чим ухиляється від виконання своїх цивільно-правових обов`язків, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є іпотекодавцями, а банк в свою чергу має право захистити своє порушене право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень закону та умов укладених між сторонами кредитного та іпотечного договорів.

При цьому, зменшуючи розмір пені, суд обґрунтовував свої висновки тим, що нарахований позивачем розмір пені значно перевищує розмір заборгованості відповідача по тілу кредиту, що є несправедливим стосовно боржника і створює дисбаланс прав та обов`язків сторін за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині звернення стягнення на нерухоме майно шляхом продажу з прилюдних торгів, резолютивну частину викладено в іншій редакції.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № ML-011/021/2008 в сумі 80 660,13 доларів США, що еквівалентно 2 001 383,67 грн та пені 2 001 383,67 грн звернуто стягнення на нерухоме майно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору іпотеки від 20 березня 2008 року № PML-011/021/2008 на іпотечне майно, а саме: будинок з господарськими спорудами загальною площею 346,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом продажу з прилюдних торгів з початковою ціною продажу предмета іпотеки 2 629 303,00 грн; земельну ділянку загальною площею 0,1223 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу з прилюдних торгів, з початковою ціною продажу предмета іпотеки 225190,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що в рішенні суду першої інстанції не зазначено початкової ціни предмета іпотеки в грошовій формі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд першої інстанції при розгляді справи не встановив обставин, що мають значення для справи, зокрема, ухвалив рішення, яким звернув стягнення на іпотечне майно, не зазначивши при цьому його оцінки, якої на момент звернення позивача з цим позовом до суду взагалі не було, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та не відповідає імперативним приписам статті 39 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає загальні правила при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд врахував надані позивачем звіти, але не вирішивши при цьому питання щодо поважності причин неподання їх позивачем до суду першої інстанції. Зокрема, звіт про незалежну оцінку житлового будинку та земельної ділянки є ідентичними, отже фактичної оцінки іпотечного майна не було. Крім того, висновки апеляційного суду щодо оцінки спірного іпотечного майна зроблені апеляційним судом на підставі копій звітів про їх оцінку.

Також судами не надано правової оцінки зміни банком строку виконання основного зобов`язання шляхом направлення на адресу боржника у грудні 2009 року досудової вимоги про повне погашення заборгованості за кредитним договором.

З огляду на це судами не взято до уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду з цим позовом, оскільки, враховуючи наявність досудової вимоги, останнім днем пред`явлення банком вимоги про стягнення кредитної заборгованості є 29 січня 2013 року, а отже, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Крім того, суди не перевірили чи мало право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заявляти вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року, з огляду на те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про відступлення позивачу прав вимоги за укладеним із ним кредитним договором.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

12 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладений кредитний договір № МІ-011/021/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 101 500,00 доларів США зі сплатою плаваючою процентною ставкою, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розмішені в банку на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору), дата остаточного повернення 17 березня 2017 року. Кредитні кошти надавались банком шляхом їх перерахування з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку.

Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кредитні кошти у строки передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені кредитним договором. Погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватися позичальником щомісяця.

За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочення, що передбачено пункто 4.1.1 частини № 2 кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки.

Також 20 березня 2008 року для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником боргових зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № РМЬ-011/021/2008, предметом якого є нерухоме майно, а саме: будинок з господарськими спорудами загальною площею 346,80 кв. м та земельна ділянка, загальною площею 0,1223 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Банк повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

При цьому, позивач, враховуючи невиконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, звертався до відповідачів із досудовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором, яка залишилися без виконання, а тому у липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2014 року позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» суми заборгованості залишені без розгляду за заявою позивача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2014 року з ОСОБА_1 (боржник) та ОСОБА_4 (поручитель) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 920,82 доларів США, що еквівалентно 894 583,11 грн та пеня в сумі 2 604 206,28 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення суми пені, розмір якої зменшено до 894 583,11 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Враховуючи невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Станом на 25 липня 2016 року у позичальника за кредитним договором існує заборгованість перед банком в сумі 80 660,13 доларів США, що еквівалентно 2 001 383,67 грн за офіційним курсом Національного банку України на дату проведення розрахунку, та пені 7 325 064,34 грн, що разом складає 9 326 448,01 грн.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 19 березня 2008 року № ML-011/021/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , а також за договором іпотеки від 20 березня 2008 року № РML-011/021/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .

Позивач неодноразово повідомляв відповідачів про невиконання умов кредитного договору, проте такі вимоги залишитися без реагування з боку останніх.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Тобто, пропуск строку позовної давності є однією із підстав для відмови у задоволенні позову та застосовується виключно у разі обґрунтованості позовних вимог.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має на меті кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Згідно із частиною першою статті 303 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не встановив належним чином обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності у зв`язку з тим, що 30 грудня 2009 року банк змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши на адресу іпотекодавця ОСОБА_2 досудову вимогу про виконання основного зобов`язання, яку останній отримав 03 червня 2010 року.

При цьому, висновки апеляційного суду про те, що звернення банку з досудовою вимогою до боржників не має значення для вирішення питання пропуску строку позовної давності на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки дія договору іпотеки - майнової поруки припиняється у зв`язку з виконанням основного зобов`язання, яке, як встановлено судом, на час ухвалення рішення суду не виконано, є такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права. Направляючи досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року, банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання.

На вказане апеляційний суд не звернув уваги, не дослідив наявні в матеріалах справи докази та не перевірив, з якої саме дати розпочався строк, протягом якого позивач мав право звернутися з позовом до суду за захистом свого порушеного права в результаті зміни строку виконання основного зобов`язання.

При цьому, зазначення в рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2014 року, яким стягнуто з боржника та поручителя суму заборгованості за кредитним договором, про те, що досудові вимоги були направлені на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - 02 квітня 2013 року, а на адресу ОСОБА_2 - 11 червня 2013 року, не мають значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки оцінка пропуску позовної давності має здійснюватися судом у кожній окремій справі, незалежно від правової оцінки в інших справах. Звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які були встановлені в іншому судовому рішенні, враховуючи різні предмет і підстави позовів.

Таким чином, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Саме після встановлення належним чином обставин щодо зміни строку виконання основного зобов`язання можливо вирішити питання чи звернувся позивач із позовом до суду в межах строку позовної давності.

Згідно з пунктом 3 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи характер спірних правовідносин, що є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, які не були перевірені та встановлені апеляційним судом, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська