Справа № 161/5092/19
Провадження № 2-о/161/147/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2019 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Соколовій К.Ю.,

за участю:

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника Міністерства оборони України Поповича Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, Міністерство оборони України, -

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, Міністерство оборони України.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з лютого 2014 року пішов добровольцем та в період з лютого 2014 року по 2016 рік року виконував бойові завдання та брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій та Луганській областях у складі батальйону «Шахтарськ», що входив до складу Головного управління МВС м. Дніпропетровськ, батальйону особливого призначення МВСУ «Торнадо» та полку «Миротворець».

Вказує, що під час виконання бойового завдання 19.08.2014 року поблизу м. Іловайськ Донецької області він потрапив під обстріл збройних формувань Російської Федерації, в результаті якого отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку.

Крім того, 29.01.2015 року під час бойових дій проти агресії Російської Федерації на блокпосту в станиці Луганській отримав травму спини.

Зазначає, що вказані поранення він отримав внаслідок збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України.

Посилався на те, що визнання вказаного юридичного факту йому необхідно для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року та на те, що встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено законодавством України.
Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених вимог, просить суд встановити юридичний факт його поранення та бойових травм під час захисту Батьківщини 19.08.2014 року поблизу м. Іловайськ Донецької області та 29.01.2015 року поблизу Станиці Луганська Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2019 року відкрито окреме провадження у справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2019 року залучено до участі у справі заінтересовану особу Міністерство оборони України.

Заявник та представник заявника в судовому засіданні заяву підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у ній, просили суд заяву задовольнити.

Представник Міністерства оборони України в судовому засіданні вимоги заяви не визнав, просив відмовити в їх задоволенні.

Представник Міністерства соціальної політики до судового засідання подав заяву про слухання справи у його відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи.

Заслухавши думку заявника та його представника, представника Міністерства оборони України, показання свідка, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заява підставна та підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
У пункті 2 цієї постанови містяться роз`яснення про те, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів в тому числі одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надано статус учасника АТО (а.с. 8-10).
Судом встановлено, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 був доставлений до госпіталю МВС України м. Дніпропетровськ із зони АТО з черепно-мозковою травмою (конфузія), струсом головного мозку внаслідок взриву снаряду поблизу м. Іловайськ Донецької області (а.с. 11-12).
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , що також брав участь у АТО у складі батальйону «Шахтарськ», підтвердив, що заявник під час бойових дій, в кінці літа 2014 року в районі м. Іловайськ Донецької області, отримав осколкове поранення та втратив свідомість.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду для встановлення факту його поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року(далі Конвенція), ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.
Відтак, в даному випадку, з врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що встановленню підлягає не факт поранення внаслідок бойових дій, а юридичний факт збройної агресії РФ, внаслідок якої заявником отриманні поранення в ході бойових дій.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року, а саме: 20 лютого 2014 року.
Україна сприяє забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях (стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»).
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.
Отже, необхідність встановлення факту того, що поранення при виконанні бойових завдань ОСОБА_1 отримав внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне заявнику у зв`язку із відсутністю позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Таким чином, дослідженими в суді доказами стверджується факт поранення ОСОБА_1 , 1995 року народження, при виконанні бойових завдань 19.08.2014 року, поблизу м. Іловайськ Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Крім того, встановлення цього факту, відповідно до вищенаведеного, породжує для заявника юридичні наслідки, оскільки судове рішення про встановлення юридичного факту поранення ОСОБА_1 , при виконанні бойових завдань поблизу м. Іловайськ, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України може слугувати підставою для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року.
При вирішенні зазначеної справи, судом також враховується правова позиція Верховного Суду у справі № 425/2391/17 від 27 березня 2019 року, відповідно до якої, в судовому порядку встановлено факт, що має юридичне значення, саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації щодо України, а також правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 23 січня 2019 року у справі №127/16029/18, згідно якої, сам факт поранення не може бути встановлений в судовому порядку.
Україна сприяє забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях (стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»).
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.
Враховуючи наведене, та ту обставину, що встановлення зазначеного юридичного факту іншим способом, окрім судового, є неможливим, то суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 , слід задовольнити частково.
Однак, не підлягає до задоволення вимога заявника щодо встановлення факту поранення 29.01.2015 року під час бойових дій проти агресії Російської Федерації на блокпосту в Станиці Луганській Луганської області, оскільки, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості причинно-наслідкового зв`язку отриманих травм та участі заявника у бойових діях саме при виконанні ним бойових завдань у зоні АТО у той період.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 27, 77, 81, 263-265, 293, 315, 354 ЦПК України, Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року, суд, -
в и р і ш и в :

Заяву задовольнити частково.

Встановити, що поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мало місце 19 серпня 2014 року в районі міста Іловайськ Донецької області при виконанні обов`язків військової служби, отримане внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Учасники справи:
Заявник ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер невідомо, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ;
Заінтересована особа Міністерство соціальної політики України, , адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10;
Заінтересована особа Міністерство оборони України, , адреса місцезнаходження: 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6;
Заінтересована особа Російська Федерація, адреса місцезнаходження Посольства Російської Федерації в Україні: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27.
Повне судове рішення складено 16 вересня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області Пахолюк А.М.