Головуючий у І інстанції Шум Л.М.
Провадження №22-ц/824/1949/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, зацікавлена особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт його проживання з ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 року, однією сім'єю в період з 2011 року по момент смерті та визнати заявника спадкоємцем 4-ої черги, посилаючись на те, що з середини 2011 року і до ІНФОРМАЦІЯ_2 року він взяв на себе відповідальність по догляду та проживанню однією сім'єю з ОСОБА_3, який був його сусідом по квартирі, одинокою, хворою людиною похилого віку, який за станом здоров'я потребував сторонньої допомоги та догляду. Фактично заявник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вели домашнє господарство, мали спільний бюджет. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3, заявник за власні кошти організував поховання і взяв на себе вирішення всіх питань щодо реалізації волі покійного щодо підхоронення його праху в сімейну могилу на території Лук»янівського історико-меморіального заповідника.

У встановленому законом порядку ОСОБА_2 звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, так як спадкоємців і родичів останній не має. Однак, у нотаріальній конторі заявнику роз'яснили про необхідність подати разом із заявою про прийняття спадщини докази постійного проживання разом із спадкодавцем.

Враховуючи викладені вище обставини та відсутність будь - яких документів на підтвердження постійного проживання ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_3 на момент його смерті, заявник і звернувся до суду з даною заявою.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заявник ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, в повному обсязі.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з її недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що місцем реєстрації заявника ОСОБА_2 з 18.12.2015 року є АДРЕСА_1, гуртожиток (а.с.28-30).

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3, який проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_2 з 24.03.1966 року (а.с.54).

Встановлено, що заявник ОСОБА_2 здійснив поховання померлого ОСОБА_3, що підтверджується договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 19.05.2017 року, видатковою накладною від ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.14-15).

27.07.2017 року Першою Київською державною нотаріальною конторою здійснено реєстрацію спадкової справи спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.25).

Зі спадкової справи №846/2017 до майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що заяву про прийняття спадщини після смерті останнього подав ОСОБА_2 (а.с.52).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Враховуючи викладене, для набуття заявником права на спадкування за законом у четверту чергу, згідно вимог ст. 1264 ЦК України, він повинен довести факт проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Тобто, юридично значущим в даному випадку є саме факт (обставина) спільного проживання особи зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а не те, як вони ставилися один до одного, як називали один одного і т.д.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки заявником суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність в справі підстав для задоволення заяви ОСОБА_2

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було надано жодної оцінки наявним в справі письмовим доказам, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки ці доводи спростовуються змістом ухваленого рішення (а.с.80), в якому суд, оцінивши всі надані заявником письмові докази, відхилив їх, як такі, що не підтверджують підстави вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги заявника зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги заявника цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2- без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: