Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 640/9850/16-ц

провадження № 61-21490св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року в складі судді Ніколаєнко І. В., ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року в складі колегії суддів: Коваленко І. П., Бездітко В. М., Довгаль А. П., та ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року в складі колегії суддів: Коваленко І. П., Бездітко В. М., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір комісії, відповідно до якого останній зобов'язався за дорученням, за рахунок та в її інтересах, шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені, продати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 за ціною 3 000 000 грн. 16 грудня 2010 року ОСОБА_2, діючи як продавець та одночасно як комісіонер за договором комісії, відчужив указану квартиру за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 Однак грошей від продажу квартири позивач не отримала відповідно до статей 655, 1014 ЦК України.

Разом з тим вироком Дзержинського районного суду міста Харкова в незміненій і нескасованій частині та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року в справі № 638/3123/13-к встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вчинили щодо ОСОБА_1 злочин, внаслідок якого вона була позбавлена права власності на спірну квартиру. Вказувала, що спірні правочини укладені внаслідок обману та шахрайських дій щодо позивача.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: визнати недійсним договір комісії, укладений 26 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 4447; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу МалаховоюГ. І. 16 липня 2010 року за реєстровим № 2406, зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 серпня 2010 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір комісії, укладений 26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 4447. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. 16 липня 2010 року за реєстровим № 2406, зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 серпня 2010 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,21 грн сплаченого судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551,21 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні договір комісії та договір купівлі-продажу квартири є недійсними з моменту укладення цих правочинів, оскільки вони вчинені поза волею позивачки. Вироком суду підтверджено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2, маючи на меті незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_1, навмисно спонукали її укласти саме договір комісії, на підставі якого ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 на таку реалізацію і без передачі їй грошових коштів за цю квартиру. Судом встановлено факт змови ОСОБА_4 з ОСОБА_2 направленим на незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_1 Вільного волевиявлення ОСОБА_1 на продаж її квартири за договором комісії не було.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що вироком суду встановлено факт незаконного вибуття з власності ОСОБА_1 її квартири та фіктивного набуття права власності ОСОБА_3 без сплати грошових коштів за це майно. ОСОБА_2 як сторона договору комісії вчинив злочин щодо протиправного вибуття з права власності ОСОБА_1 спірної квартири. ОСОБА_1 дізналася з вироку суду, який набрав чинності 18 квітня 2016 року, про порушення її права саме ОСОБА_2, тому суд першої інстанції обґрунтовано поновив строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочинів, як такий, що був пропущений з поважних підстав.

Разом з тим апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_4 щодо порушення його прав внаслідок незалучення до участі у справі, оскільки він не був стороною оспорюваних договорів, не має відношення до спірної квартири, його права ухваленими судовими рішеннями не зачіпаються.

Також суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апеляційних скарг щодо закриття провадження у справі з тих підстав, що позовні вимоги у цій справі заявлені з посиланням на вимоги статті 230 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції) та після набрання вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 вересня 2014 року у справі № 638/3123/13-к законної сили, базуються на інших підставах.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в указаній справі і витребувано цивільну справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 в указаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд першої інстанції не з'ясував питання про належний склад учасників судового процесу, оскільки він не був залучений до участі у справі, хоча позивач посилалася саме на його неправомірні дії, внаслідок яких вона була позбавлена права власності на спірну квартиру.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що ОСОБА_1 втретє звернулася до суду з позовом про визнання недійсними оскаржуваних договорів з тих самих підстав, тому суди повинні були закрити провадження у справі. Позивач пропустила строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у суді першої інстанції, проте суди безпідставно не задовольнили це клопотання. Суди безпідставно звільнили позивача від обов'язку доказувати заявлені вимоги, зіславшись на вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в справі № 638/3123/13-к, оскільки цими судовими рішеннями не встановлено недійсності спірних правочинів. Питання фіктивності і, відповідно, недійсності правочину може вирішуватись виключно в порядку цивільного судочинства, а не кримінального. ОСОБА_3 взагалі не був учасником вказаної кримінальної справи. ОСОБА_4 також не був стороною договору комісії, тому його дії або бездіяльність щодо ОСОБА_1 не можуть бути підставою для визнання цього правочину недійсним. У матеріалах справи немає доказів на підтвердження заявлених вимог.

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного суду не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір комісії, згідно з яким останній зобов'язався за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені, продати квартиру АДРЕСА_1 за ціною не менш як 3 000 000 грн.

Пунктом 1.4 договору комісії передбачено, що гроші, які комісіонер отримає від покупця за договором купівлі-продажу зазначеної квартири, є власністю комітента.

16 липня 2010 року ОСОБА_2, який діяв як продавець та одночасно як комісіонер за договором комісії, укладеним з ОСОБА_1, продав вказану квартиру ОСОБА_3

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, у незміненій та нескасованій частині, встановлена вина, зокрема ОСОБА_2 у скоєнні шахрайських дій щодо продажу квартири АДРЕСА_1.

Указаним вироком також встановлено, що, створивши шляхом обману і зловживання довірою умови для заволодіння майном потерпілих, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 після цього, незалежно від виконання або невиконання потерпілими умов договору позики, реалізували сумісний злочинний намір шляхом оформлення безгрошової і уявної оборудки по купівлі-продажу предмета комісії, в ході якої право власності переходило від потерпілих до ОСОБА_2, членів сім'ї ОСОБА_4, що дозволяло ОСОБА_4 і ОСОБА_2 самостійно або опосередковано через фіктивних власників розпоряджатися цим майном. ОСОБА_4 для фіктивної участі в уявній оборудці з придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 залучив свого батька ОСОБА_3, який не був обізнаний про його злочинні наміри. В приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Малахової Г. І., виконуючи відведену йому ОСОБА_4 роль, ОСОБА_2, не отримавши прямої згоди ОСОБА_1 на продаж її квартири, в таємниці від неї використовуючи право розпорядження квартирою, яке йому надавав фіктивний договір комісії з ОСОБА_1, уклав із ОСОБА_3 фіктивний договір купівлі-продажу, внаслідок чого майно потерпілої вибуло з її власності. Крім того, всупереч умовам договору та вимогам статті 1022 ЦК України жодному із комітентів не було передано грошові кошти, одержані від продажу майна, та не надано своєчасно для затвердження звіт комісіонера.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають в повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спір між сторонами стосується визнання недійсними правочинів внаслідок шахрайських дій щодо позивача, оскільки її було введено в оману, що підтверджено вироком суду, який набрав законної сили.

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман може виражатися у різноманітних формах. Відповідно до ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування. Отже, можна виділити дві основні форми обману: активна форма - навмисне повідомлення ствердження неправдивих фактів про правочин чи будь-які інші обставини, що мають істотне значення, тобто дезінформація контрагента; пасивна форма - свідоме замовчування дійсних фактів, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що кошти, отримані у результаті продажу квартири, вона не отримувала, а ОСОБА_3 квартиру не прийняв, ключі від квартири, де вона і проживає, до цього часу знаходяться у позивача.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв'язку зі статтею 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Разом з тим вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, у незміненій та нескасованій частині, встановлена вина та умисел в діях, зокрема ОСОБА_2, які були спрямовані на те, щоб ввести в оману ОСОБА_1, щоб спонукати її до укладення спірних правочинів, зокрема, щодо укладення договору комісії з метою протиправного продажу квартири АДРЕСА_1.

Частиною четвертою статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) встановлено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вказані вимоги закону також закріплені у частині шостій статті 82 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлено, що оскаржуваний договір комісії суперечить вимогам ЦК України, оскільки вказані обставини підтверджено зібраними у справі доказами, зокрема вироком суду, яким встановлена вина та умисел в діях, зокрема ОСОБА_2, які були спрямовані на те, щоб ввести в оману ОСОБА_1, щоб спонукати її до укладення спірних правочинів, зокрема, щодо укладення договору комісії з метою протиправного продажу квартири АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже, відповідно до вимог статей 215, 216 ЦК України договір комісії не створює юридичних наслідків, тому ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на відчуження квартири позивача на користь ОСОБА_3

Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Враховуючи вказані норми матеріального права та встановлені судами обставини, укладений на підставі договору комісії оскаржуваний договір купівлі-продажу також є недійсним відповідно до статей 203, 215, 216 ЦК України.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що спірні договір комісії та договір купівлі-продажу квартири є недійсними з моменту укладання цих правочинів, оскільки вони вчинені поза волею позивача. Вироком суду підтверджено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2, маючи на меті незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_1, навмисно спонукали її укласти саме договір комісії, на підставі якого ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 на таку реалізацію і без передачі їй грошових коштів за цю квартиру. Судом встановлено факт змови ОСОБА_4 з ОСОБА_2, направленим на незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_1 Вільного волевиявлення ОСОБА_1 на продаж її квартири за спірними договорами не було.

Не заслуговують на увагу доводи касаційних скарг, що суди безпідставно посилались на вирок та вважали, що ОСОБА_4 у змові із ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволодів квартирою позивача, фіктивно переоформивши право власності на свого батька ОСОБА_3, оскільки такі доводи спростовані частиною четвертою статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). Суди обґрунтовано взяли до уваги вирок суду у кримінальній справі щодо умисних дій сторони договору комісії ОСОБА_2

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_4, що його не залучено до участі у справі, тому відбулося порушення його прав, оскільки апеляційний суд дав належну правову оцінку цим доводам скаржника та правильно встановив відсутність порушення саме його прав ухваленням оскаржуваних судових рішень.

Не заслуговують на увагу доводи касаційних скарг щодо порушення судами пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), оскільки судові рішення, на які посилаються скаржники, ухвалені у справах, в яких не є тотожними сторони, предмет та підстави, ніж у цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦК України).

За результатом касаційного розгляду вимоги скаржників не підлягають задоволенню, отже, на них покладається судовий збір за подання касаційних скарг.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська