ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1374/18 Номер провадження 22-ц/814/609/19Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І. І. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участю: представника відповідача - адв ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 вересня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра-Україна" про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я фізичної особи.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 25 грудня 2015 року близько 18 години в с. Кунівка Кобеляцького району Полтавської області, водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки ВАЗ 21103, державний номерний знак НОМЕР_1, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження та з 25.12.2015 року по 26.01.2016 року проходив стаціонарне лікування, а в подальшому амбулаторне. За фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження, яке в подальшому було закрито, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення.

Вказує, що, не зважаючи на відсутність складу кримінального правопорушення, позивачу завдано збитків, що складаються із витрат на лікування, компенсації витрат, пов'язаних із тимчасовою втратою працездатності та моральної шкоди.

Зазначає, що станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність пов'язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки ВАЗ 21103, державний номерний знак НОМЕР_1, була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна», а тому, відповідно до ст.22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дана страхова компанія є відповідальною за відшкодування шкоди, завданої здоров'ю позивача у зв'язку з настанням страхового випадку. Проте, відповідач відмовив у відшкодуванні шкоди, зазначивши, що подія ДТП, під час якої позивачу завдано шкоди, не є страховим випадком через відсутність у діях водія забезпеченого транспортного засобу складу кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного вважає, що, оскільки шкода, завдана здоров'ю позивача є прямим причинним наслідком ДТП, яке сталась 25.12.2015 року, то, відповідно до ст.1187 ЦК України, має бути відшкодована, зокрема, за вимогою і страховиком.

Відповідно до вищевикладеного прохав стягнути з ПАТ «СК «Саламандра-Україна» на користь ОСОБА_3: - 36109,87 грн. - заборгованості зі сплати страхового відшкодування за страховим випадком від 25.12.2015 року; - 4616,12 грн. - пені за прострочення сплати страхового відшкодування за період з 17.02.2018 року до 04.07.2018 року; - 686,08 грн. - інфляційних збитків у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування за період з 17.02.2018 року до 04.07.2018 року; - 409,57 грн. - 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, за порушення строків виплати страхового відшкодування за період з 17.02.2018 року по 04.07.2018 року; - 6400,00 грн. - судових витрат, пов'язаних з оплатою послуг професійної правничої допомоги.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра-Україна" про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я фізичної особи, відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі на рішення місцевого суду представник позивача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що в даному випадку слідством установлено, що наїзд на пішохода ОСОБА_3 відбувся поза межами пішохідного переходу, проте слідством не встановлено того, що ОСОБА_3, перетинаючи проїзну частину дороги, усвідомлював, які суспільно небезпечні наслідки можуть настати від його конкретної дії (бездіяльності), яка вчинена у даний момент, у певній обстановці і за певних обставин.

Також, вказує, що відповідачем не надано суду доказів того, що потерпілий ОСОБА_3, перетинаючи проїзну частину у невстановленому для цього місці, усвідомлював, що у даний момент, у певній обстановці і за певних обставин, його життю буде завдано шкоди.

Вважає, що відсутні будь-які прямі докази, які б підтверджували факт усвідомлення потерпілою особою небезпечного характеру свого діяння та бажання настання наслідків або свідоме припущення їх настання, то, відповідно, і відсутній умисел потерпілого.

На підставі викладеного вказує, що, в даному випадку, закон містить вказівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

З урахуванням наведеного вважає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду, завдану ними в розумінні ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «СК «Саламандра-Україна» прохало апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначалось, що місцевим судом вірно вказано, що в діях ОСОБА_5 не було порушень ПДР, не встановлено протиправності та відсутній причинно-наслідковий зв'язок між його діями та шкодою, завданою позивачу. При цьому, вказується, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що в діях пішохода ОСОБА_3 були порушення п.п.4.4, 4.7, 4.8 ПДР та дані порушення знаходяться в прямому причино-наслідковому зв'язку з виникненням ДТП, що мало місце 25.12.2015 року та внаслідок якого позивачу і заподіяно шкоду.

Також, відповідачем зазначалось, що наведення в апеляційній скарзі, на підтвердження її вимог, витягів з ухвал ВСУ України, є вибірковим та не відображає дійсного змісту вказаних судових рішень.

Окрім того, зауважувалось, що, відповідно до практики судів касаційної інстанції України, вирішуючи спір по даній справі, необхідною є оцінка дій кожного з учасників дорожнього руху, зокрема, на їх відповідність ПДР, що в повній мірі об'єктивно та неупереджено зроблено місцевим судом при постановленні оскаржуваного рішення.

ПАТ «СК «Саламандра-Україна» вказувалось, що наявними у матеріалах справи доказами повністю спростовується вина ОСОБА_5, що в повній мірі виключає їх відповідальність за полісом обов'язкового страхування.

Зазначалось, що, з урахуванням законодавчої презумпції знання законодавства, зокрема, і ПДР, ОСОБА_3 умисно у нетверезому стані вночі ходив по проїжджій частині дороги в забороненому для пішоходів місці, порушуючи ПДР та створюючи небезпеку для інших учасників руху, що було його особистим бажанням та волевиявленням.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представника відповідача, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 25.12.2015 року близько 18 години в с. Кунівка по вулиці Кобеляцькій Кобеляцького району Полтавської області, рухався автомобіль НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3, страховий поліс АІ 8142974, код страховика 107 ПАТ «СК «САЛАМАНДРА-УКРАЇНА», дійсний до 06.08.2016 року, Свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане 19.05.2011 року, що належить ОСОБА_6, під керуванням ОСОБА_5, який, рухаючись по проїжджій частині допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_1, який знаходився на проїжджій частині. Відомості про дану подію внесені до ЄРДР за № 0000943 (а.с.12).

Постановою слідчого Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області від 28 травня 2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000943 від 25.12.2015 року, закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України та будь-якого іншого кримінального правопорушення, передбаченого цим кодексом (а.с.13).

Під час досудового розслідування встановлено, що водій автомобіля ВАЗ НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути вказаної ДТП, та те, що в його діях будь-яких невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди, не вбачається. А тому, в даному випадку має місце відсутність об'єктивної сторони злочину, передбаченого ст.286 КК України, а саме відсутність причинно-наслідкового зв'язку між вчиненими діями та наслідком.

Висновком експерта №147 встановлено, що в умовах даної події водій автомобіля ВАЗ НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди. В умовах даної події в діях водія автомобіля ВАЗ НОМЕР_2 ОСОБА_5 будь-яких невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди, не вбачається (а.с.92-97).

Як убачається із висновку експерта №49, ОСОБА_3 під час дорожньо-транспортної пригоди 25.12.2015 року отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров'я. Згідно даних історії хвороби №12 травматологічного хворого Кобеляцької ЦРЛ на ім'я ОСОБА_3, на момент поступлення підекспертний знаходився в стані алкогольного сп'яніння (результат токсикологічного дослідження №2135. Виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 2,2 проміле), такий стан відповідає середньому ступеню алкогольного сп'яніння (а.с.14-15).

Згідно виписок з історії хвороби ОСОБА_3 вбачається, що з 25.12.2015 року по 30.12.2015 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Кобеляцької ЦРЛ, а з 30.12.2015 року по 26.01.2016 року в Полтавській обласній клінічній лікарні імені М. В. Скліфосовського (а.с.17-30).

Також, установлено, що за період лікування ОСОБА_3 придбав за власні кошти медикаменти на суму 33012,35 грн. (а.с.103-113).

В подальшому, 28 грудня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування (а.с.50,51).

Проте, ПАТ «Страхова компанія» Саламандра - Україна» у виплаті страхового відшкодування відмовлено, оскільки обов'язок страховика щодо відшкодування шкоди, завданої страхувальником виникає за наявності вини заподіювача шкоди, яка в даному випадку не доведена (а.с.54-55).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись нормами законодавства, дійшов висновку стосовно того, що матеріалами справи не встановлено, що дії ОСОБА_5 були неправомірними та наявний безпосередній причинний зв'язок між його діями і шкодою, завданою ОСОБА_3, оскільки водій не мав можливості уникнути ДТП, при цьому в діях пішохода (позивача) вбачається порушення ПДР, тому підстави для відшкодування матеріальної та моральної відсутні.

Такий висновок місцевого суду в повній мірі відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі статтями 22, 23 даного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема шкода, пов'язана Шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема,: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Так, Постановою слідчого Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області від 28 травня 2016 року про закриття кримінального провадження, на підставі висновку експерта № 147 від 11.05.2016 року встановлено, що водій автомобіля ВАЗ НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути вказаної ДТП, та те, що в його діях будь-яких невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди, не вбачається. А тому, в даному випадку має місце відсутність об'єктивної сторони злочину, передбаченого ст.286 КК України, а саме відсутність причинно-наслідкового зв'язку між вчиненими діями та наслідком.

При цьому, відповідно до пунктів 4.4., 4.7 та 4.8 Правил дорожнього руху України пішоходи у темну пору доби, які рухають проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху. Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч. Якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевнився у відсутності небезпеки.

Як убачається із дослідної частини експертизи №147 від 11.05.2016 року, ДТП здійснена в населеному пункті, в темний час доби, без вуличного освітлення, за межами перехрестя, без гальмування автомобіля, а гальмування відбулося після наїзду на пішохода. Місце зіткнення знаходиться на відстані 2 м. від правого краю проїжджої частини, по смузі руху водія ОСОБА_5 Оглядовість останнього нічим не обмежена. Момент виникнення небезпеки руху для водія настає з моменту початку руху пішохода ОСОБА_3, з краю проїзної частини дороги в напрямку до середини даної дороги. Водій автомобіля при ввімкненому ближньому світлі фар бачить пішохода на відстані 38 м з урахуванням зустрічного автомобіля, в якого також ввімкнене ближнє світло фар, та який знаходиться на відстані 34,5 м. на зустрічній смузі руху, в зустрічному напрямку від пішохода та водія ОСОБА_5 Відстань, яку долає пішохід з моменту початку руху від краю дороги в напрямку до місця наїзду становить 2м, при цьому час складає t1 - 1,94 с., t2-1,77 с., t3 - 1,87 с. Швидкість руху автомобіля ВАЗ НОМЕР_2 - 55 км/год (при дозволеній не більше 60 км/год). Водій автомобіля не мав технічної можливості запобігти ДТП екстреним гальмуванням з моменту виникнення небезпеки.

При цьому, згідно висновку експерта №49 від 23.05.2016 року, ОСОБА_3 під час дорожньо-транспортної пригоди 25.12.2015 року та на момент поступлення до лікарні знаходився в стані алкогольного сп'яніння (результат токсикологічного дослідження № 2135. Виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 2,2 проміле), такий стан відповідає середньому ступеню алкогольного сп'яніння (а.с.14-15).

Таким чином, місцевим судом, на підставі належних та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи та при їх детальному та ґрунтовному аналізі та оцінці, згідно вимог ст.89 ЦПК України, було вірно установлено, що в діях пішохода ОСОБА_3, який в день дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп'яніння та рухався проїжджою частиною дороги поза межами пішохідного переходу, є порушення п.4.8 Правил дорожнього руху України, та дані порушення знаходяться в прямому причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, під час якої йому заподіяно шкоди.

Також, у вказаних діях позивача (пішохода) ОСОБА_3 вбачається непрямий умисел,оскільки ОСОБА_3 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності) (рух пішохода в непередбаченому для цього місці - по проїжджій частині дороги), передбачав його суспільно небезпечні наслідки (спричинення ДТП) і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання (отримання ним тілесних ушкоджень) (ч.3 ст.24 КК).

Відповідно до пункту 32.1 статті 32 вказаного Закону №1961-ІV страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Відтак, місцевий суд, на підставі доказів, поданих сторонами, належним чином оцінених (стаття 89 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ОСОБА_5 у ДТП, а, отже, і про відсутність підстав для його цивільно-правової відповідальності та відповідальності страхової компанії за умови встановленої матеріалами справи вини ОСОБА_3 у спричиненні ДТП, внаслідок чого було правомірно відмовлено в задоволенні даного позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела (стаття 1187 ЦК України), також не заслуговують на увагу, оскільки судом, на підставі належних та допустимих доказів, достовірно установлено відсутність вини ОСОБА_5 (особи, застрахованої у ПАТ «СК «Саламандра-Укарїна») у дорожньо транспортній пригоді, що мала місце 25.12.2015 року та вірно зазначено, що шкоди ОСОБА_3 було завдано саме внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, що відобразилось у русі позивача по проїжджій частині дороги поза пішохідним переходом в стані алкогольного сп'яніння.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що в даному випадку слідством не встановлено, що потерпілий ОСОБА_3, перетинаючи проїжджу частину у невстановленому для цього місці, усвідомлював, що у даний момент, у певній обстановці і за певних обставин, його життю буде завдано шкоди, є неспроможними, оскільки з наведеного вище вбачається, що суд зобов'язаний надавати оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо так і в їх сукупності, та на підставі такої оцінки робити відповідні висновки. Відтак, місцевий суд, маючи відповідний обсяг повноважень, правомірно встановив, аналізуючи дані, наявні у матеріалах справи, що саме у діях позивача була вина у спричиненні ДТП 25.12.2015 року, внаслідок якої йому і було завдано шкоди, а тому підстав для її відшкодування за рахунок страховика не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 вересня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова