Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 501/2102/15-ц

провадження № 61-19217св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 грудня 2016 року у складі судді Ледньової Т. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Станкевич В. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про повернення безпідставно набутого майна.

Позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовані тим, що 22 липня 2010 рокувін передав ОСОБА_2 8 000,00 дол. США, який зобов`язався оформити на його ім`я 0,01 га земельної ділянки та склав про це розписку.

У 2015 році з`ясувалось, що відповідач ніколи не був власником зазначеної у розписці земельної ділянки і набув вказані гроші без достатньої правової підстави.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти в еквівалентні 8 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день виплати та судові витрати.

ОСОБА_2 просив відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 22 липня 2010 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу частки земельної ділянки, який є нікчемним правочином з моменту його вчинення, та просив застосувати положення частин третьої, четвертої статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо наслідків пропущення позовної давності.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14 квітня 2016 року до участі в справі залучено третю особу ОСОБА_4 , яка є власником земельної ділянки.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що унеможливлює застосування положень статті 1212 ЦК України в частині зобов`язання повернути майно (гроші) після обладнання частки ділянки для спільного користування (проїзду) і компенсації позивачу частини коштів ОСОБА_7

Не підлягає задоволенню заява ОСОБА_2 про наслідки спливу позовної давності, оскільки в розписці не визначено строк виконання зобов`язання щодо переоформлення частки ділянки, позивача має право пред`явити вимогу про виконання цього зобов`язання.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 надав гроші ОСОБА_2 на придбання частки земельної ділянки 22 липня 2010 року та без поважних причин пропустив позовну давність, звернувшись до суду з відповідним позовом лише 07 травня 2015 року, тобто через 5 років. Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволені позову ОСОБА_1 з підстав пропущення позовної давності.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про неможливість застосування 1212 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, вважаючи, що позовні вимог є обґрунтованими, відмовив у задоволенні позову з підстав пропущення позовної давності, дійшовши помилкового висновку про початок перебігу позовної давності 22 липня 2010 року, тобто з моменту передання грошей відповідачу, а не з 01 січня 2015 року, коли з`явився відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 липня 2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 8 000,00 дол. США за 0,01 га земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належної відповідачу на праві приватної власності. ОСОБА_2 зобов`язався переоформити вказану частку ділянки як дорогу для спільного користування. Обставини, викладені у розписці, підтвердили сторони та свідок ОСОБА_8 .

Із копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2010 року відомо, що ОСОБА_8 продав та передав у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,05 га, надану для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 .

На час укладення вказаного договору ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2

Довідка бюро технічної інвентаризації (а. с. 68 т. 1) свідчить про реєстрацію вказаної земельної ділянки за ОСОБА_4 і зміну адреси - АДРЕСА_2 .

Із пояснень сторін та свідка ОСОБА_8 слідує, що сторони під час укладення вищезазначеного договору перебували у нотаріуса, переоформлення частки земельної ділянки стало неможливим без зміни цільового призначення земельної ділянки, яке станом на 22 липня 2010 року було для ведення особистого селянського господарства.

Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить, що станом на 27 червня 2013 року за ОСОБА_4 зареєстрована вищезазначена земельна ділянка, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У судовому засіданні позивач пояснював, що не бажає нотаріального посвідчення договору за умовами розписки, вважаючи, що необхідно змінити істотні умови договору після повернення йому грошових коштів.

Із пояснень свідка ОСОБА_8 в судових засіданнях суду першої інстанції відомо, що він був попереднім власником земельної ділянки, яка є суміжною з земельною ділянкою позивача. За пропозицією позивача при відчуженні своєї земельної ділянки подружжю ОСОБА_2 , він ( ОСОБА_8 ) висловив умову про необхідність мати дорогу спільного користування, на що покупці погодились. Саме тому ОСОБА_1 був присутній в нотаріальній конторі під час їх угоди в 2010 році та передав ОСОБА_2 8 000,00 дол. США під розписку, який, після перерахунку і у присутності позивача, передав ці гроші йому ( ОСОБА_8 ). На цей час частина земельної ділянки відокремлена від присадибної ділянки ОСОБА_2 і нею можуть користуватись мешканці трьох суміжних дворів, в тому числі й сторони.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що йому в 2012 році стало відомо від ОСОБА_1 про намір обладнати частину земельної ділянки, яка оформлена на ОСОБА_2 , під дорогу (проїзд) спільного користування для трьох суміжних дворів. Він погодився на цю пропозицією, в зв`язку з чим у 2013 році за розпискою передав ОСОБА_1 5 000,00 дол. США, як компенсацію витрат на придбання землі у відповідача та обладнання цієї ділянки. Зі слів ОСОБА_1 йому стало відомо про те, що він (позивач) придбав цю ділянку у ОСОБА_2 , а потім у них виникли конфліктні стосунки і документальне переоформлення не відбулось. Він звертався до ОСОБА_1 з проханням належним чином оформити спільну ділянку, призначену для проїзду. Про будь-які перешкоди такого переоформлення йому невідомо.

Сторони не заперечували проти пояснень свідків, які підтверджені відповідними доказами.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про договірний характер правовідносин сторін, вважаючи, що це унеможливлює застосування положень статті 1212 ЦК України в частині зобов`язання повернути майно (гроші) після обладнання частки земельної ділянки для спільного користування (проїзду) і компенсації ОСОБА_1 частини коштів ОСОБА_7 . Також суд першої інстанції вважав, що відсутні достатні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки у розписці не визначено строк виконання зобов`язання щодо переоформлення частки земельної ділянки, позивач має право пред`явити вимогу про виконання цього зобов`язання. З урахуванням вищенаведеного та частини п`ятої статті 258 ЦК України не підлягає задоволенню заява відповідача про наслідки спливу позовної давності.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16 та у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 521/14384/16-ц, провадження № 61-26180св18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , правильно зазначав про помилковість висновків суду попередньої інстанції про те, що між сторонами виник договірний характер правовідносин, що унеможливлює застосування до них положень статті 1212 ЦК України в частині зобов`язання повернути майно (гроші) після обладнання частки земельної ділянки для спільного користування (проїзду) і компенсації позивачу частини коштів ОСОБА_7 .

Також суд апеляційної інстанції правильно вважав помилковими висновки суду першої інстанції про те, що не підлягає задоволенню заява ОСОБА_2 про наслідки спливу позовної давності, оскільки в розписці не визначено строк виконання зобов`язання щодо переоформлення частки земельної ділянки, позивач має право пред`явити вимогу про виконання цього зобов`язання.

Ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 з підстав пропущення ним позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 надав гроші ОСОБА_2 на придбання частки земельної ділянки ще 22 липня 2010 року, без поважних причин пропустив строк позовної давності, звернувшись до суду з відповідним позовом лише 07 травня 2015 року, тобто через 5 років.

Посилання ОСОБА_1 на те, що початком перебігу позовної давності є 01 січня 2015 року, коли з`явився відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та він отримав інформацію про власника земельної ділянки - ОСОБА_4 , не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_1 надав гроші ОСОБА_2 на придбання частки земельної ділянки 22 липня 2010 року і саме з цього часу починається перебіг позовної давності.

Інші аргументи касаційної скарги є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції обґрунтовано скасовано судом апеляційної інстанції, то підстав залишати його без змін немає.

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик