Ухвала

17 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 215/4439/18

провадження № 61-16787ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Тернівський відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, та повернення коштів, стягнутих у примусовому порядку за виконавчим документом,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати такими, що не підлягають виконанню, виконавчі написи НАІ 227885 від 20 квітня 2016 року та НВА 636367 від 30 вересня 2016 року; стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк») на його користь утримані грошові кошти на виконання виконавчих написів від 20 квітня 2016 року в розмірі 42 531,67 грн та від 30 вересня 2016 року - в розмірі 25 982,29 грн. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь 5 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року позов задоволено частково. Визнано виконавчий напис НАІ 227885, зареєстрований в реєстрі за № 1062, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. 20 квітня 2016 року на підставі кредитного договору б/н від 26 червня 2008 року, таким, що не підлягає виконанню. Визнано виконавчий напис НВА 636367, зареєстрований в реєстрі за № 4265, виданий приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. 30 вересня 2016 року на підставі кредитного договору б/н від 26 червня 2008 року, таким, що не підлягає виконанню. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення місцевого суду від 04 червня 2019 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про повернення коштів, стягнутих у примусовому порядку за виконавчим документом, та постановлено нове рішення в цій частині. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 утримані грошові кошти на виконання виконавчого напису від 20 квітня 2016 року за номером в реєстрі 1062 у розмірі 42 531,67 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 утримані грошові кошти на виконання виконавчого напису від 30 вересня 2016 року за номером в реєстрі 4265 у розмірі 25 982,29 грн. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 1 057 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

У вересні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору у цій справі є повернення коштів, стягнутих у примусовому порядку за виконавчим документом, в розмірі 68 513,96 грн (42 531,67 грн + 25982,29 грн), що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в цій частині справа № 215/4439/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимога про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає розгляду зазначене в касаційній скарзі клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в порядку касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Тернівський відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, та повернення коштів, стягнутих у примусовому порядку за виконавчим документом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук