Справа № 463/5520/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/529/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта Соколовської О.І., представника позивача адвоката Сірого А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Леньо С.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права на житло, зобов`язання до вчинення дій; зустрічним позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Львівське комунальне підприємство «За замком», Львівська міська рада про виселення, -

в с т а н о в и л а:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просив зобов`язати останню укласти з ним договір найму квартири АДРЕСА_1 як з членом сім`ї померлого квартиронаймача.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що протягом тривалого часу проживає у зазначеній квартирі як член сім`ї квартиронаймача - його баби ОСОБА_2 , яка 16.03.1973 р. отримала ордер № 101, виданий на неї та її двох синів - ОСОБА_3 , який є батьком позивача та ОСОБА_4 , який є його дядьком. Вселившись у дану квартиру вони разом вели спільне господарство, придбавали продукти харчування, сплачували за надані комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт. Основний квартиронаймач даного помешкання померла у 2002 р., його батько - у 2015 р., а дядько у 2016 р. Всі вони погоджувались на проживання позивача у даній квартирі та бажали здійснити відповідну реєстрацію місця проживання, проте таких дій не вчинили. Відповідно до вимог чинного законодавства він, як онук, син і племінник наймачів вважається їхнім членом сім`ї та набув право користування такою квартирою. Звернувшись до відповідача з письмовою заявою щодо переукладення з ним як членом сім`ї померлого квартиронаймача договору найму, він отримав відмову, оскільки за такою адресою він не зареєстрований. Вважає таку відмову неправомірною, у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача укласти з ним такий договір.

Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про виселення останнього із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову посилалась на те, що основний квартиронаймач та інші члени її сім`ї померли, тоді як ОСОБА_1 в такій квартирі не зареєстрований, а навпаки, зареєстрований за іншою адресою - АДРЕСА_2 . В такому випадку, факт реєстрації за іншою адресою унеможливлює можливість набуття права користування спірним приміщенням і як наслідок, відповідач не може вважатись членом сім`ї основного квартиронаймача. Тому, спірне приміщення ним зайнято самовільно, у зв`язку з чим просить виселити останнього.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на житло у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму квартири АДРЕСА_1 , як з членом сім`ї померлого квартиронаймача.

В зустрічному позові Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (м. Львів, вул. К.Левицького, 67) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), треті особи Львівське комунальне підприємство «За замком» (м. Львів, вул. Польова, 29-А), Львівська міська рада (м. Львів, пл. Ринок, 1) про виселення ОСОБА_1 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 - відмовлено.

Стягнуто з Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 1 191, 20 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради. Вважає, що рішення суду ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справ, невідповідністю висновків суду обставинам справ, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 на момент смерті основного наймача ОСОБА_2 - 04.10.2002 р., її синів - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 29.03.2002 року до 23.09.2016 року та не набув права на вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

За змістом ст. ст. 64, 65 ЖК УРСР особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї не набуває права користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею житловому приміщенні.

Зазначає, що позивач ОСОБА_5 з позовом про визнання його членом сім`ї наймача не звертався. ОСОБА_6 за життя до ЛКП із заявою про вселення ОСОБА_1 не зверталась, тому встановлений порядок про його вселення дотриманий не був, зокрема не було письмової згоди на це всіх членів сім`ї наймача. Доказів того, що ОСОБА_1 вів спільне господарство з наймачем ОСОБА_2 позивачем надано не було, свідченнями свідків цього не доведено. Тому для апелянта не зрозуміло чим керувався суд та яку норму матеріального права було ним застосовано, зобов`язуючи Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_7 І. договір найму квартири АДРЕСА_1 , як з членом сім`ї померлого квартиронаймача.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.12.2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права на житло відмовити, зустрічний позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 про виселення задовольнити та виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. В процесі розгляду справи було долучено письмові докази, з яких убачається, що станом на час звернення до суду він не був забезпечений житлом. Будинок у м. Стрий, в якому він був зареєстрований, проживає 12 повнолітніх осіб, отже таке житло не відповідає нормам забезпечення житловою площею. До матеріалів справи долучено заяву основного квартиронаймача - ОСОБА_2 ,у якій вона ще у 2000 році просила органи МВС провести прописку позивача у квартирі АДРЕСА_1 , отже виявила свою згоду на його проживання у спірній квартирі. Суду подані докази щодо проведення оплат за поточні комунальні послуги. Факт безперервного проживання з 1994 року у даній квартирі підтвердили допитані судом першої інстанції свідки. Тому вважає, що як внук, син та племінник наймачів беззастережно є членом сім`ї цих осіб, а тому наділений правами щодо користування вказаною квартирою.

Позиція Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо виселення із спірної квартири є необґрунтована, не підтверджена належними доказами.

Просить залишити без змін рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.12.2018 року, а апеляційну скаргу Личаківської РА ЛМР - без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної ради депутатів трудящих від 13.02.1973 року № 135 ОСОБА_2 видано ордер № 101 від 16.03.1973 року (а.с.4) на вселення разом з членами сім`ї - синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно копій свідоцтв про смерть (а.с. 5, 6, 7), ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

На звернення позивача, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради листом відмовила останньому в укладенні з ним договору найму квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8) з тих підстав, що позивач протягом 2002-2016 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт реєстрації позивача за цією адресою протягом 2002-2016 років також підтверджується даними його паспорта, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 21-22).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку (а.с. 64) від 16.11.2017 року, в будинку АДРЕСА_2 , зареєстровано 12 осіб, які зареєструвались в ньому у період з 1968 року по 2011 рік.

Позивач, знявся з реєстрації за цією адресою у 2016 році.

Загальна площа будинку АДРЕСА_2 становить лише 58, 80 кв.м.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2016 року ( а.с.70 ) 38/200 частин житлового будинку успадкувала ОСОБА_8 (сестра позивача) після смерті ОСОБА_9 (мами позивача).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно частини 1 статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина 2 статті 65 ЖК України).

Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проживав в спірній квартирі з 1994 року, з чотирнадцятирічного віку, разом з бабусею та батьком, як член сім`ї, не будучи зареєстрованим за даною адресою і даний факт підтверджено поясненнями свідків.

Будь-яких доказів проживання позивача в будинку за місцем його реєстрації в матеріалах справи нема.

Відсутні в матеріалах і докази того, що позивач є власником якогось житла.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач подав копію заяви ОСОБА_2 від 28 лютого 2000 року, адресовану в паспортний стіл Личаківського РВ про прописку ОСОБА_1 у спірну квартиру (а.с. 45).

Відповідач не заперечив щодо достовірності даної заяви, а тому така приймається судом, як доказ виявлення згоди та бажання останньої на реєстрацію позивача у спірній квартирі, та проживання в ній як члена сім`ї.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що позивачем доведено факт набуття ним права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, ОСОБА_2 - бабусею, ОСОБА_3 - батьком, ОСОБА_4 - дядьком.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55та 124 Конституції Українита статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК Українита інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Необхідно зазначити, що такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов`язання укласти договір, не передбачений статтею 16 ЦК України.

Договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст. 203 ЦК України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права на житло у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язання Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради укласти договір найму як з членом сім`ї померлого квартиронаймача, а саме, слід визнати позивача ОСОБА_1 наймачем цієї квартири за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_2 В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом, на думку колегії суддів, слід відмовити.

Щодо заявленого зустрічного позову, то суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні такого і тому в решті рішення суду слід залишити без змін.

В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

За приписами частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини 2 статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову постановлено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради - задовольнити частково, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цього позову, а в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права на житло у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язання Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради укласти договір найму як з членом сім`ї померлого квартиронаймача - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_2 . В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.