ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4577/19 Справа № 183/5234/18 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2018 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.

Зареєстрований шлюб 31 жовтня 2009 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 53, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , сплачений нею судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2019 року про розірвання шлюбу від 31 жовтня 2009 року, зареєстрованого Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис №53, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про розірвання шлюбу.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони 31 жовтня 2009 року уклали шлюб у виконавчому комітеті Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 53 (а.с. 8). Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9). Між сторонами часто виникали сварки на побутовому ґрунті, крім того відповідач застосовував до позивача фізичну силу, що підтверджується копією витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.38), сторони сімейні відносини не поновлювали, а тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з вимогами ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Відповідно до вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що суд першої інстанції

не прийняв до уваги, що його син повинен рости і виховуватись в повноцінній сім`ї, колегія суддів ставиться критично, оскільки взаємовідносини подружжя, поведінка відповідача та постійні сварки негативно впливають на стан здоров`я та виховання їх дитини.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не дав більшого строку для примирення, не можуть бути прийняті до уваги,оскільки надання зазначеного строку є правом, а не обов`язком суду і судом надавався строк на примирення місяць.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про надання строку на примирення набрала законної сили та сторонами не оскаржувалась.

Аргументи відповідача про можливість збереження сім`ї є необґрунтованими та недоведеними.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича