МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________
Справа №521/6067/19
Пр. №2/521/2751/19
РІШЕННЯ
09 вересня 2019 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Колесник Т.В., за участю:
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Михайлової А.О.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» про захист прав споживачів шляхом встановлення факту, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,
встановив:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненим в подальшому, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» (далі ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал»), посилаючись на те, що йому на праві власності належить житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Позивач зазначав, що послуги з водопостачання за зазначеною адресою надає ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» на підставі договору на послуги водопостачання та водовідведення від 31 березня 2014 року №4033/1-630, укладеного між ним та ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал». Крім того, на його ім`я відкрито особовий рахунок №0010683.
На думку позивача, така ситуація склалась через те, що незадовго до повірки влітку 2013 року, лічильник вийшов з ладу та невірно показав обсяг спожитої води, помилка могла виникнути лише між останнім контролем працівниками відповідача його показів у травні-червні 2013 року та демонтажем лічильника 15 липня 2013 року.
Зазначив, що про свою незгоду з показами лічильника станом на 15 липня 2013 року він неодноразово заявляв відповідачу, однак його пояснення до уваги так і не були взяті. Той самий лічильник йому знову було встановлено 19 грудня 2013 року з показами 1290 м. куб., й він враховував споживання води до його заміни 15 січня 2016 року з показами 1554 м. куб., середнє споживання води складало близько 10, 56 м. куб. на місяць.
Вказав, що не дивлячись на очевидні проблеми з лічильником Sensus-2.5 № НОМЕР_1 , відповідач, з 2013 року по теперішній час систематично висуває вимоги позивачу про погашення заборгованості у сумі 2185,35 грн., з якою позивач не погоджується.
Ухвалою суду від 11 квітня 2019 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 68-69).
Ухвалою суду від 26 червня 2019 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 111-112).
Позивач та його представник, який діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 01 березня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити у повному обсязі, раніше відповідач надав до суду відповідь на відзив (а.с. 86, 91)
Представник відповідача, діюча на підставі довіреності від 27 березня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову, раніше надала до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що між відповідачем та позивачем був укладений договір на послуги водопостачання та водовідведення №4033/1-630 від 31 березня 2014 року та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 73-75, 78).
Оскільки показання обліку води після повірки з червня 2009 року до часу складання акту №6248 від 15 липня 2013 року споживачем не надавалися, а доступ до засобу обліку води представники відповідача не мали, то було проведено нарахування за послуги водоспоживання пропорційно за період роботи лічильника з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року, з підстав чого середній рівень споживання за 4 роки склав 26, 7 куб. м.
Стверджувала, що заборгованість за послуги водопостачання за період з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року виникла у зв`язку з оплатою послуг водоспоживання не в повному обсязі, станом на квітень 2019 року на особовому рахунку № НОМЕР_2 , з урахуванням оплати від 12 квітня 2019 року, існує заборгованість у розмірі 1938, 51 грн.
Посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження спричинення йому шкоди відповідачем, порушення його прав як споживача, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім цього, представник відповідача надала до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 97).
Дослідивши матеріали справи, доводи та пояснення сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 21 травня 1999 року (а.с. 48).
Встановлено, що право власності ОСОБА_1 на вищевказаний будинок було зареєстровано в ОМБТІ та РОН 10 вересня 1999 року під №7909-стор. 188 кн. 123 (а.с. 48 звор.).
З матеріалів справи вбачається, що позивач є споживачем послуг ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Доватора, 2.
31 березня 2014 року між позивачем та ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» укладений договір на послуги водопостачання та водовідведення №4033/1-630 від 31 березня 2014 року та відкритий на ім`я позивача особовий рахунок №0010683(а.с. 122-123).
Отже, між сторонами існують договірні відносини, права та обов`язки яких визначені укладеним між ними договором №4033/1-630 від 31 березня 2014 року про користування послугами водопостачання та водовідведення.
Встановлено, що нарахування по особовому рахунку № НОМЕР_2 здійснювались з 2001 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 76).
Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
З матеріалів справи вбачається, що у 2015 році, протягом 2018-2019 років, позивач неодноразово звертався до ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» із листами та заявами щодо незгоди з показами лічильника, звертався також до Відділу НКРЕКП у Одеській області (а.с. 7-9, 14-19, 21-24, 26, 31, 33-34, 37).
Зі змісту листів ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» та Відділу НКРЕКП у Одеській області вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на ОСОБА_1 та укладено договір на послуги водопостачання і водовідведення від 31 березня 2014 року №4033/1-630.
Станом на 24 червня 2009 року на особовому рахунку № НОМЕР_2 , з врахуванням оплати від 15 травня 2009 року на суму 100,00 грн., заборгованість відсутня.
Скарг на роботу лічильника за період з моменту установки лічильника 24 червня 2009 року до заміни 15 липня 2013 року не було.
Зазначено, що при вводі даних виявлено невідповідність показників лічильника переданих і оплачених ОСОБА_1 215 м. куб. та в акті демонтажу - 1283 м. куб.
На підставі акту, який не був оскаржений позивачем, було проведено нарахування за послуги водоспоживання, згідно показань лічильника вказаних у акті, пропорційно за період роботи лічильника (з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року), про що останнього було повідомлено у листі від 24 липня 2014 року №239/7/07.
Станом на 30 червня 2014 року, після перерахунку, при показань лічильника 1332 м. куб., заборгованість склала 2183,35 грн.
Станом на 01 липня 2018 року, 01 серпня 2018 року, 01 вересня 2018 року, 23 листопада 2018 року, на 01 лютого 2019 року на особовому рахунку № НОМЕР_2 , існувала заборгованість.
Вказано, що заборгованість за послуги водопостачання виникла за період з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року у зв`язку з оплатою за послуги не в повному обсязі.
У листах зазначено, що підстави для здійснення перерахунку за особовим рахунком позивача відсутні (а.с. 4-6, 11-12, 25, 26-27, 28-30).
Встановлено, що 13 жовтня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» заборгованості в сумі 2244, 13 грн. та судового збору у розмірі 121, 80 грн. (а.с. 43).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2015 року судовий наказ Малиновським районним судом м. Одеси від 13 жовтня 2014 року був скасований (а.с. 39-40).
Судом встановлено, що відповідач з позовом до суду про стягнення з позивача заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення з 2015 року по теперішній час, не звертався.
Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту відсутності у нього боргу з оплати послуг водопостачання та водовідведення за період з 01 червня 2009 року по 01 серпня 2014 року у розмірі 2244, 13 грн., зобов`язання ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» провести перерахунок водопостачання та водовідведення, з урахуванням відсутності боргу у сумі 2244, 13 грн., відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди.
Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов`язку. При цьому законодавцем чітко визначено, що зобов`язання: має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України) та належними сторонами (ст. 527 ЦК України), тобто боржник має виконати свій обов`язок особисто, якщо інше не передбачено договором.
Судом встановлено, що позивач не погоджується із встановленою у нього за період з 01 червня 2009 року по 01 серпня 2014 року заборгованістю у розмірі 2244, 13 грн., яка, на його думку, виникла через те, що незадовго до повірки влітку 2013 року, лічильник вийшов з ладу та невірно показав обсяг спожитої води, однак доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача саме до демонтажу лічильника 15 липня 2013 року суду не надано, доказів оскарження акту про нарахування заборгованості за послуги водоспоживання, згідно показань лічильника вказаних у акті, пропорційно за період роботи лічильника (з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року), про що позивача було повідомлено у листі від 24 липня 2014 року №239/7/07 та акту демонтажу №6248 суду не надано.
Таким чином, відповідач нарахував плату за послуги водопостачання та водовідведення за нормативами (нормами) споживання з урахуванням показників лічильника.
Оскільки позивач не оскаржував акт про нарахування заборгованості за послуги водоспоживання, згідно показань лічильника вказаних у акті, пропорційно за період роботи лічильника (з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року), яка станом на 30 червня 2014 року, після перерахунку, при показаннях лічильника 1332 м. куб., склала 2183,35 грн., то суд вважає, що позивач з даною заборгованостю погодився.
При цьому, як встановлено судом, позивач періодично проводить оплату за послуги водопостачання та водовідведення.
Суд вважає, що посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на те, що з його лічильником були проблеми, починаючи з 2013 року, не знайшли свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що лічильник, який був встановлений за адресою позивача проходив повірку і даних про його несправність не встановлено.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
В даному випадку сторона позивача не надала жодного доказу наявності з боку відповідачів дій які б порушували права позивача, як споживача послуг з водопостачання та водовідведення.
Суд зазначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що встановлено ст. 2 ч. 1 ЦПК України.
З урахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК України суд вважає, що позивач обрав не той спосіб захисту, оскільки вимоги про встановлення факту відсутності у нього боргу з оплати послуг водопостачання та водовідведення за період з 01 червня 2009 року по 01 серпня 2014 року у розмірі 2244, 13 грн., зобов`язання ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» провести перерахунок водопостачання та водовідведення, з урахуванням відсутності боргу у сумі 2244, 13 грн. не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи.
Відсутність встановленого факту порушення або невизнання права позивача, з боку відповідачів, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Встановлено, що між сторонами виник спір щодо неправомірних дій відповідача стосовно нарахованої заборгованості по оплаті позивачем послуг водопостачання та водовідведення, але при цьому позивачем не був оскаржений акт 2014 року про нарахування позивачу заборгованості за послуги водоспоживання, згідно показань лічильника вказаних у акті, пропорційно за період роботи лічильника (з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року), про складення останнього було повідомлено у листі від 24 липня 2014 року №239/7/07.
Оскільки чинним законодавством не передбачено такого способу захисту як встановлення факту відсутності заборгованості та зобов`язання провести перерахунок заборгованості з урахуванням відсутності боргу, оскільки нарахування оплати послуг водопостачання та водовідведення є виключною компетенцією відповідача, то суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
При розгляді справи, відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 267 ЦК України.
При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п. 1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого суб`єктивного права або факту його порушення.
Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Таким чином, якщо позовні вимоги позивачем не доведені, строк позовної давності не застосовується.
Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що моральна шкода проявляється у постійному перебуванні у стані стресу, переживань, образи від систематичного та безкарного порушення його прав, тому він вимушений нервувати, хоча жодних порушень закону не вчинив, є добросовісним споживачем, однак потерпає через невміння та небажання відповідача виконувати свої обов`язки.
Моральну шкоду позивач оцінює в 5000,00 грн., яку просить стягнути з відповідача.
За ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 526 ЦПК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов`язковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Суд оцінює критично пояснення позивача, що через неправомірні дії відповідача він зазнав моральної шкоди, яка проявляється у постійному перебуванні у стані стресу, переживань, образи від систематичного та безкарного порушення його прав, він вимушений нервувати, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між дією та наслідком. Крім того, між сторонами був підписаний договір, в якому визначені наслідки порушення договірних зобов`язань.
За таких обставин, суд прійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованостю та не доведеністю.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Позивач від сплати судового збору звільнений на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».
Керуючись ст.ст. 15, 16, 626, 629 ЦК України ст.ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» про захист прав споживачів шляхом встановлення факту, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 вересня 2019 року.

Суддя: О.М. Сегеда