Дата документу 06.02.2019 Справа № 323/1864/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 323/1864/17 Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М.
Номер провадження 22-ц/807/326/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Гончар М.С.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну спарву за пеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське», треті особи - Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області, Реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання недійсними довіреності та договору оренди землі, застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила, до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське», треті особи - Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області, Реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання недійсними безвідкличної довіреності та договору оренди землі, застосування наслідків недійсності правочину.

В позові позивач зазначала, що довіреність від 07.11.2008 року, якою позивач надала відповідачу ОСОБА_4 повноваження вчиняти від її імені певні юридичні дії, в тому числі укладати правочини та отримувати платежі за ними, і яка була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Я.О. та зареєстрована в реєстрі за № 5571, була видана позивачем під впливом тяжких життєвих обставин, без розуміння позивачем через похилий вік справжнього юридичного значення цієї довіреності, та з умовою про її безвідкличність, що суперечило вимогам чинного законодавства.

Також, оскільки на підставі вказаної довіреності відповідач ОСОБА_4 уклав від імені позивача з ТОВ «Преображенське» Договір оренди землі від 11.03.2014 року, за яким передав цьому підприємству в оренду на 49 років належну позивачу на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, цей договір, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним як укладений на підставі недійсної довіреності.

На підставі викоаленого, позивач просила суд, визнати недійсною довіреність, видану 07.11.2008 року від її імені на ім'я ОСОБА_4, визнати недійсним Договір оренди землі від 11.03.2014 року, укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ТОВ «Преображенське» в особі Білової О.А., на підставі якого державним реєстратором виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за ТОВ «Преображенське» було зареєстровано право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, а також застосувати наслідки недійсності цього правочину.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсною Довіреність, видану 07.11.2008 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О. та зареєстровану у реєстрі за № 5571, з моменту її посвідчення.

Визнано недійсним Договір оренди землі від 11.03.2014 року, укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ТОВ «Преображенське» в особі Білової О.А., на підставі якого державним реєстратором виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за ТОВ «Преображенське» було зареєстровано право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

Зобов'язано ТОВ «Преображенське» повернути ОСОБА_3 в натурі земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, розташовану на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

Стягнуто з ТОВ «Преображенське» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Преображенське» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задовлення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

05 лютого 2019 року від представника ТОВ «Преображенське» Білової О.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи призначеної на 06.02.2019 року на 11 год. 45 хв. на іншу дату у зв'язку з хворобою

Клопотання представника ТОВ «Преображенське» Білової О.А. про відкладення розгляду справи не може бути задоволено, оскільки представником не надано доказів поважності. Крім того, ТОВ «Преображенське» є юридичною особою, яка має можливість забезпечити явку іншого представника в судове засідання, тому причини, вказані скаржником визнані колегією неповажними.

Відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності представника ТОВ «Преображенське» Білової О.А.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає щзщалишенню без задоволення з огляду на наступне.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з обгрунтвоаності та доведеності заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 27.10.2004 року належить на праві власності земельна ділянка на території Новоселівського районної ради Оріхівського району Запорізької області площею 5,4464 га з кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

Згідно Договору оренди землі від 14.07.2005 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Преображенське», зареєстрованого у Оріхівському районному відділі ЗРФ «Центр Державного земельного кадастру» 01.06.2007 року за № 07, вказана земельна ділянка була на п'ять років передана в оренду вказаному підприємству.

Спірна земельна ділянка продовжувала перебувати у фактичному володінні та користуванні у ТОВ «Преображенське» після закінчення строку дії цього договору. Позивач не вчиняла жодних дій щодо повернення своєї земельної ділянки, відповідних вимог до орендаря не пред'являла.

07 литсопада 2008 року від імені позивача була видана довіреність директору ТОВ «Преображенське» ОСОБА_4, якою він був уповноважений здавати в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку, визначати на власний розсуд умови, ціну та строк договору оренди, отримувати належну їй орендну плату у грошовій, натуральній чи відробітковій формах у будь-яких розмірах чи сумах, передбачених договором оренди земельних ділянок. Ця довіреність була видана строком на 30 років як безвідклична, з правом передоручення, та також включала надання ОСОБА_4 повноважень на представництво позивача в судових установах та інших компетентних органах та установах.

Зазначена довіреність була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Яною Олександрівною, та зареєстрована в реєстрі за № 5571.

Факт отримання позивачем від ТОВ «Преображенське» грошової суми в розмірі 15000,00 грн. у 2008 році документально сторонами не підтверджений, але позивачем не заперечується, а тому не підлягає доказуванню.

ОСОБА_4, діючи на підставі вказаної довіреності, спочатку від імені позивача уклав з ТОВ «Преображенське» Договір оренди землі від 31.10.2013 року, зареєстрований в Реєстраційній службі Оріхівського районного управління юстиції в Запорізькій області, про що в Державному реєстрі речових прав було вчинено запис від 11.02.2014 року за № 4632251. За умовами цього договору ТОВ «Преображенське» отримало в оренду належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 строком на 49 років. При цьому вказаний договір був з обох сторін підписаний ОСОБА_4 - і як представником орендодавця (позивача), і як директором ТОВ «Преображенське».

10 березня 2014 року ОСОБА_4, діючи від імені позивача на підставі оспорюваної довіреності, уклав з ТОВ «Преображенське» Угоду про розірвання Договору оренди землі від 31.10.2013 року.

11 березня 2014 року ОСОБА_4, діючи від імені позивача на підставі оспорюваної довіреності, уклав з ТОВ «Преображенське» оспорюваний Договір оренди землі, за яким ТОВ «Преображенське» знову отримало в оренду належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 строком на 49 років.

В обох випадках від імені ТОВ «Преображенське» діяла Білова О.А. на підставі довіреності від 19.03.2011 року № 869.

На підставі згаданих правочинів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені реєстраційні записи про припинення права оренди на спірну земельну ділянку на підставі Договору оренди землі від 31.10.2013 року, а також про реєстрацію права оренди на цю ж земельну ділянку на 49 років за ТОВ «Преображенське» на підставі Договору оренди землі від 11.03.2014 року.

Обидва реєстраційні записи були вчинені в один день - 19.07.2016 року.

05 жовтня 2016 року позивач скасувала довіреність від 07.11.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 32280122.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо недійсності довіреності від 07.11.2008 року, обгрунтвоано виходив з того, що за змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю , яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Видача довіреності є одностороннім правочином, на який розповсюджуються загальні правила щодо укладання правочинів, визнання їх недійсними та наслідків цього.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на ставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

За змістом ч. 4 ст. 249 ЦК України, законом може бути встановлено право особи видавати безвідкличні довіреності на певний час. Цю норму слід тлумачити таким чином, що безвідклична довіреність може бути видана виключно у випадках, прямо передбачених законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що 07.11.2008 року єдиним законом, який прямо передбачав можливість видачі безвідкличної довіреності, був Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». Як наслідок, умова спірної довіреності про її безвідкличність не відповідала вимогам ЦК України та підлягає визнанню недійсною.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна довіреність була вчинена за ініціативою ОСОБА_4 та з явною метою створення умов, що дозволяли б йому на власний розсуд та без жодного контролю з боку довірителя вирішувати юридичну долю спірної земельної ділянки (окрім права розпорядження) на свою користь (прямо чи опосередковано) та максимально відсторонити позивача від прийняття відповідних рішень. На це вказує, зокрема, ті обставини, що в суді була підтверджена абсолютна необізнаність позивача про зміст та юридичне значення довіреності, що позивач не мав копії відповідної довіреності, яка була витребувана судом з нотаріального архіву.

Видача довіреності на дуже тривалий строк - тридцять років, це дуже відповідальне юридичне рішення, в основі якого мають бути відповідні довірливі відносини між сторонами, а дійсна направленість волі особи, яка видає таку довіреність, щодо саме такого тривалого строку, має бути підтверджена неспростовними доказами, які б виключали будь-який сумнів у розумінні юридичних наслідків такого кроку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не дають підстав для обґрунтованого висновку, що видача позивачем довіреності на право вирішення юридичної долі земельної ділянки строком на тридцять років відповідала її дійсним намірам.

З цих підстав суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що довіреність підлягає визнанню недійсною в цілому на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки волевиявлення позивача явно не відповідало її внутрішній волі.

Вирішуючи по суті вимоги про визнання недійсним спірного договору оренди землі та застосування наслідків його недійсності, суд виходить з такого.

Як свідчать встановлені судом обставини, спірний Договір оренди землі від 11.03.2014 року був укладений шляхом підписання його з боку орендодавця ОСОБА_4 як його представником на підставі спірної довіреності, а з боку орендаря ТОВ «Преображенське» - також представником Біловою О.А. на підставі довіреності.

ОСОБА_4 одночасно є директором, єдиним власником та кінцевим бенефіціаром ТОВ «Преображенське». Відтак, будь-який правочин, стороною в якому виступає це підприємство, опосередковано створює інтерес для ОСОБА_4 особисто, оскільки впливає на майновий стан підприємства, створеного за рахунок його власності.

Судом вірно встановлено, що укладаючи від імені позивача спірний Договір оренди від 11.03.2014 року, ОСОБА_4 фактично вчинив правочин від імені позивача опосередковано у власних інтересах, тобто прямо порушив заборону, встановлену у ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Попередній Договір оренди землі від 31.10.2013 року був підписаний ОСОБА_4 як представником обох сторін, а подальше розірвання цього договору та укладення в наступний день нового договору з аналогічним змістом, але іншими підписантами, вказує на явну штучність таких юридичних дій, які були спрямовані на приховування порушень вимог ст. 238 ЦК України.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що укладення спірного договору на строк, що явно перевищує навіть найоптимістичніші уявлення про ймовірну тривалість життя позивача (на момент укладення договору їй виповнилось 69 років, а на кінець строку дії цього договору їй має виповниться 118 років), також вимагає, щоб відповідне волевиявлення позивача не викликало б обґрунтованих сумнівів у відповідності такого волевиявлення справжній волі позивача.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: