Справа № 461/912/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/904/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання незаконної та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Львівської міської ради, в якому просили визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 3585 від 07 червня 2018 року в частині надання дозволу громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації із землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 12 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання незаконної та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Ухвалу суду через свого представника ОСОБА_4 оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вважають її незаконною. Також вважають, що суд дійшов помилкового висновку, що даний спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства, з підстав, що позивачі не є учасниками публічер-правових відносин, що виникли між третіми особами та суб`єктом владних повноважень. Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 12 лютого 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 враховуючи наступне.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у відкритті провадження суд виходив з тих обставин, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки така справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а сам позов пред`явлений до Галицького районного суду міста Львова з порушенням юрисдикції.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:

- положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про визнання рішення незаконним мають розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Із урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції та апеляційний суд, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяли не як суди, встановлені законом, у зв`язку з чим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування таких рішень та закриття провадження у справі та роз`яснення сторонам їх права на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 березня 2018 року в справі № 14-5зц18, від 24 квітня 2018 року в справі № 14-120цс18 та від 19 червня 2018 року в справі № 12-61гс18, і підстав для відступу від вказаних правових позицій не вбачається.

Оскільки позов пред`явлений до Галицького районного суду м. Львова з порушенням юрисдикції, а розгляд справи неналежним судом, призвів би до порушення правил юрисдикції, що відповідно до ст. 377 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи предмет спору, колегія суддів не знаходить підстав вважати, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Окрім цього, судом першої інстанції роз`яснено позивача, що відмова у відкритті провадження у справі не є обмеження у доступі до правосуддя, оскільки для вирішення спору їм необхідно звернутися до Львівського окружного адміністративного суду (м. Львів, вул. Чоловського, 2).

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.