Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 487/4224/17

провадження № 61-45618св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року у складі судді Кузьменко В. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимог позивач мотивував тим, що із 13 червня 2013 року він обіймав посаду головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення у Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України». 06 лютого 2017 року він отримав попередження про скорочення посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення та про наступне вивільнення з 06 квітня 2017 року. Одночасно, 06 лютого 2017 року його ознайомлено з переліком всіх наявних вакантних посад у філіях ДП «Адміністрація морських портів України». Наказом від 21 липня 2017 року № 339/о його звільнено з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за скороченням штату, підставою звільнення є наказ т.в.о. начальника адміністрації від 03 лютого 2017 року № 107 «Про внесення змін до штатного розпису». При цьому, він є членом профспілкового комітету, але згоду на його звільнення відповідач від профспілкового комітету не отримав, тобто не виконав вимог статті 43 КЗпП України, що є істотним порушенням його прав. Крім того, відповідачем не дотримано вимог частини другої статті 49-4 КЗпП України щодо завчасного, не пізніше 3-х місяців до запланованих звільнень, надання профспілковим комітетам інформації про заплановані звільнення та обов`язку провести консультації з профспілковими комітетами про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Також відповідачем не дотримано вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника пропонувати працівнику всі вакантні посади з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, тоді як фактично вакантні посади запропоновані лише станом на день повідомлення про вивільнення і більше не пропонувались, хоча в цей період мали місце вивільнення та переведення працівників, внаслідок чого утворювались вакантні посади, які йому підходили за кваліфікацією та освітою, проте йому не пропонувалися.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 21 липня 2017 року № 339/о про звільнення його з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України»; поновити його на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України»; стягнути із ДП «Адміністрації морських портів України», в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 21 липня 2017 року № 339/о про звільнення ОСОБА_1 із посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнуто із ДП «Адміністрації морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 247 841,28 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» залишена без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки йому не запропоновано всі вакантні посади, які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення, та без попередньої згоди профспілкової організації на його звільнення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У жовтні 2018 року ДП «Адміністрація морських портів України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 рокута постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем належно виконані вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки йому запропоновано усі вакантні на підприємстві посади, від яких він відмовився. Рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору належним чином не аргументоване, не містить посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника, у зв`язку з чим відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ДП «Адміністрація морських портів України» не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що із 13 червня 2013 року ОСОБА_1 працював на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення у Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом т.в.о. начальника ДП «Адміністрація Миколаївського морського порту» від 03 лютого 2017 року № 107 скорочено із штатного розпису одну одиницю головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення із 03 квітня 2017 року.

06 лютого 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про скорочення займаної ним посади та запропоновано підписати попередження про наступне вивільнення та ознайомлення про запропоновані вакантні посади у філіях ДП «Адміністрація морських портів України», проте останній відмовився від підпису попередження про вивільнення та із наданими йому пропозиціями, про що складено відповідний акт.

Згідно з наказом від 21 липня 2017 року № 339/о ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу «Про скорочення із штатного розпису», у зв`язку зі скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Із тексту службової записки від 01 листопада 2017 року вбачається, що у період із 03 березня по 24 липня 2017 року була вакантна посада заступника начальника інженерної служби.

Відповідно до витягу з протоколу від 20 червня 2017 року № 7/107 засідання профкому професійна спілка працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту відмовила ДП «Адміністрація морських портів України» у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 Таке рішення мотивоване порушенням вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 року, порушенням порядку здійснення скорочення чисельності та штату працівників, фактична відсутність змін в організації виробництва і праці, невиконання частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавець не запропонував ОСОБА_1 наявні вакансії на підприємстві в цілому, не враховано переважне право на залишення його на роботі, як працівника з високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Крім цього, після закінчення строку попередження про звільнення фактичного звільнення не відбулося і ОСОБА_1 продовжив роботу на цій самій посаді, що свідчить про відмову адміністрації від його звільнення та продовження дії договору на невизначений строк.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`являлися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, дійшов законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Крім цього, суди попередніх інстанцій встановивши, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, проте звільнення позивача із займаної посади проведено за відсутності згоди профспілки, дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача є незаконним, оскільки відбулося з порушенням вимог частини другої статей 43, 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку посиланням відповідача на необґрунтованість рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, зазначивши, що вони спростовуються наявним у матеріалах справи витягом з протоколу засідання профкому від 26 жовтня 2017 року, який містить посилання на не урахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення позивача, що відповідає положенням частини сьомої статті 43 КЗпП України та частині шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик