Дата документу 18.09.2019
Справа № 334/7655/18
Провадження № 2/334/1180/19
18 вересня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.;
при секретарі Сагайдак Г.В.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
У жовтні 2019 року позивачі звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначили, що вони є власниками по 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 згідно із Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15.11.2006 року, виданим Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради. За вказаною вище адресою зареєстровані також двоє їх синів: ОСОБА_4 , третя особа по даній справі, та відповідач по справі та ОСОБА_3 , відповідач по справі, яким також належать по 1/5 частині квартири, право власності на які було набуте шляхом приватизації. В приватизації також брала участь й ОСОБА_5 , мати позивачки ОСОБА_1 , яка пом ерла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/5 частини вищезазначеної квартири, яку успадкувала позивачка ОСОБА_1 шляхом фактичного проживання з померлою на день її смерті, однак право власності на себе після смерті матері не оформила.
На сьогоднішній день відповідач ОСОБА_3 за адресою своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2000 року, за комунальні послуги не сплачує. Особисті речі відповідача у квартирі - відсутні, він є громадянином Російської Федерації, зв`язок з позивачами не підтримує.
У зв`язку з реєстрацією відповідача в належній позивачам квартирі, які є пенсіонерами, останні повинні сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та обмежує їх можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, що порушує їх право на володіння та розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим звернулись з вказаним позовом до суду.
Позивачі в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі і усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, з письмовими поясненнями чи запереченнями на позов до суду не звертався, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачів, суд ухвалює заочне рішення.
Треті особи, ОСОБА_4 та представник Департаменту реєстраційних послуг ЗМР в судове засідання не з`явились. Від представника Департаменту надійшла письмова заява про розгляд справи за їх відсутності на розсуд суду.
Вислухавши пояснення позивачів, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності.
Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, та позивачка змінила своє дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 на прізвище чоловіка - ОСОБА_1 (а.с.18).
На підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15.11.2006р. виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради,позивачам по справі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третій особі по справі - ОСОБА_4 , відповідачу ОСОБА_3 та матері позивачки - ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності в рівних долях по 1/5 частці належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , мати позивачки ОСОБА_1 , померла (а.с.17). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/5 частини вищезазначеної квартири, яку успадкувала позивачка ОСОБА_1 шляхом фактичного проживання з померлою на день її смерті відповідно до ст.1268, 1270 ЦК України, однак право власності на своє ім`я після смерті матері до теперішнього часу не оформила.
Окрім відповідача за вказаною вище адресою зареєстровані позивачі та третя особа по справі, що підтверджується їх копіями паспортів громадянина України та довідками Департаменту реєстраційних послуг (а.с.6-11, 28,29).
На сьогоднішній день відповідач ОСОБА_3 за адресою своєї реєстрації: АДРЕСА_1 не проживає з 2000 року, що підтверджується Актом про не проживання від 07.10.2018 року, засвідченим головою правління ОСМД «Надія-75» (а.с.16), за комунальні послуги не сплачує, всі витрати не оплату комунальних послуг несуть позивачі, що підтверджується наданими квитанціями (а.с.22), та реєстрація відповідача за вказаною адресою перешкоджає позивачам, які є пенсіонерами (а.с.21) в оформленні житлової субсидії. Особисті речі відповідача у квартирі - відсутні, на теперішній час він є громадянином Російської Федерації (а.с.19-20), зв`язок з позивачами не підтримує.
Вивчивши надані суду матеріали, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідач ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а на підставі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна.
Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, ст. 405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника/співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.
Обставини не проживання відповідача в квартирі хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.
Мотиви несення позивачами додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за відповідача не є достатніми для позбавлення його права користування житлом, що не позбавляє позивачів права на пред`явлення до нього вимог про відшкодування ними витрат пропорційно їх частці у власності.
Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність власника житла чи співвласника за адресою реєстрації місця проживання протягом певного строку не є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить, а задоволенням позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням буде порушено право власності відповідача на вищевказану квартиру.
В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що в задоволенні позву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391, 405 ЦК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення буде складено - 27.09.2019 р.
Суддя: Баруліна Т. Є.