РІШЕННЯ № 384/734/17

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ №пр. 2/384/1/2019

08 травня 2019 року Вільшанський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Галицького В.В.,

зі секретарем судового засідання Лалаян А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в смт. Вільшанка Кіровоградської області справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АТ «УкрСиббанк») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № 0 від 09.10.2006 року,- ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АТ «УкрСиббанк») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № 0 від 09.10.2006 року. Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 (далі за текстом Позивач), та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (AT «Укрсиббанк») (далі за текстом Відповідач) було укладено кредитний договір № 0 від 09.10.2006 року. Позивач вважає, що кредитний договір № 0 від 09.10.2006 року, укладено всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та інших нормативно- правових актів України, з грубим порушенням прав позивача, тому він підлягає визнанню недійсним в судовому порядку з наступних підстав: По-перше: В кредитному договорі №0 від 09.10.2006 року не зазначене, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 09.10.2006 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. По-друге: На момент укладання кредитного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України на видачу валютних кредитів. По-третє: Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Вищезазначений кредитний договір № 0 від 09.10.2006 року зі сторони Банку, був підписаний в.о. начальника відділення № 406 АКІБ «Укрсиббанк» ОСОБА_3 на підставі довіреності від 28 серпня 2006 р. № 6052 посвідченої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального Округу Полєжаєвою Н.П. , а також документального підтвердження повноважень даної особи до кредитного договору не надано, як і не відомо на момент укладання договору так і на сьогоднішній час, чи мали дані особи відповідні повноваження підписувати від імені юридичної особи кредитні договори в іноземній валюті та чи наділені такими повноваженнями від юридичної особи відділення № 406 АКІБ «Укрсиббанк». Вищевикладене свідчить про відсутність відповідних повноважень осіб які підписали договір що вказує на не дійсність кредитного договору в цілому. По-четверте: Умови кредитного договору № 0 від 09.10.2006 року є несправедливими внаслідок нечесної підприємницької практики відповідача. По-п`яте: Якби позивач був ознайомлений з повною інформацією про кредитні умови він би ніколи не погодився на укладення даного кредитного договору. Таким чином, сукупна вартість (ціна) договорів у гривні на момент підписання споживачам не була повідомлена. По-шосте: Кредитний договір містить положення, які прямо порушують права позивача, передбачені Конституцією України та явно ставлять позивача у вкрай невигідне положення. Відповідно до п. 2) ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 0 від 09.10.2006 року укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 .

Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 28.12.2017 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

30.01.2018 року до Вільшанського районного суду Кіровоградської області надійшов відзив на позовну заяву про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору представникаАТ «УкрСиббанк» від 22.01.2018 року, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в повному обсязі.

Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 06.04.2018 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання представника позивача про витребування доказів від 06 квітня 2018 року задоволено частково.

Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 20.08.2018 року клопотання представника позивача задоволено. Призначено по справі судово-економічну експертизу. Провадження у справі зупинено до отримання експертного висновку.

28 лютого 2019 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №359/02/2019 від 21.02.2019 року.

Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 04.03.2019 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 04 квітня 2019 року на 14 год. 00 хв..

16.04.2019 року до Вільшанського районного суду Кіровоградської області надійшли пояснення (заперечення) представникаАТ «УкрСиббанк» на висновок експерта №359/02/2019 від 21.02.2019 року, які сторона відповідача вважає помилковими, необґрунтованими та суперечливими.

Позивач в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причина неявки суду невідома.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача АТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву, в якій просить провести судовий розгляд без участі представника Банку. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

09 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Договір), за умовами пунктів 1.1., 1.2.2. якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 36200,00 швейц.фр., що дорівнює еквіваленту 145778,34 грн. на іпотечний кредит, а відповідач зобов`язався погасити кредит в строк до 08.10.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,990% річних, що узгоджено сторонами в пунктах 1.3.1., 1.4. Договору (а.с. 12-19).

Даний договір за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Умовами п.1.1. Договору встановлено, що Банк зобов`язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 1.5. Договору, кредит надається шляхом: зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 , МФО 351005, у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Твердження позивача, що на момент укладення оспорюваного Кредитного договору Банк не мав індивідуальної ліцензії Національного банку України, передбаченою нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка дозволяє використовувати Банкам іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов`язань за кредитними договорами, не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк, як фінансова установа, відповідно до ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за наявності ліцензій на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями, який, до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України № 3024-VI від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Як вбачається з п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року №1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

21 грудня 2001 року Національним банком України видана банківська ліцензія за №75 Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» та 19 листопада 2005 року Національним банком України видано дозвіл № 75-2 та додаток до дозволу, згідно з якими банку було надано право на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.240, 241-242).

Враховуючи наведене, АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення кредитного договору мав всі відповідні ліцензії та дозволи на проведення валютних операцій, у тому числі, й укладення кредитного договору із позивачем.

Відповідно до приписів статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Цивільним кодексом України визначений вичерпний перелік умов, при яких правочин може вважатися недійсним. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно п. 2-4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Позивач у встановленому порядку не відмовлявся від виконання умов кредитних договорів та не інформував Банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Протягом тривалого часу виконував зобов`язання за кредитним договором належним чином, що підтверджується матеріалами даної справи.

Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов`язання за кредитними договорами в повному обсязі, здійснивши зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника. За рахунок кредитних коштів позичальником придбано нерухомість, яку останній передав банку в іпотеку.

За таких умов, договір вважається укладеним з моменту, коли банк, як сторона, яка одержала пропозицію клієнта укласти кредитний договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у заяві (ч. 2. ст. 640 ЦК України), а тому посилання позивача у позовній заяві на те, що договір укладений між ним та банком не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме: банк ввів клієнта в оману, не надав інформації в письмовій формі, передбаченої нормами чинного законодавства є безпідставними та необґрунтованими.

Положеннями ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нормою ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи викладені фактичні обставини укладення спірного кредитного договору та його зміст з урахуванням норм чинного законодавства на момент його укладення, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст. 203, 1054, 1055 ЦК України, а також інших наведених вище нормативно-правових актів при укладанні спірного кредитного договору, між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим на той час законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним як правочину повністю чи частково, зокрема і на підставі ст. 230 ЦК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 627 ЦК України, на момент укладення вищезазначеного Договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи і не заперечується позивачем, що ОСОБА_2 особисто звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» із заявою про кредитування для придбання нерухомості, надав кредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом в заяві (оферті). Таким чином, позивач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість супутніх послуг.

Крім того, позивач не скористався своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання Договору.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним.

Оскільки, крім іншого, перед підписанням Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 cт.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в якому Банком перед укладенням Кредитного договору позичальнику доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне майно у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов`язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті, права позичальника на податковий кредит, права на відшкодування державою частини сплачених процентів у молодої сім`ї, попередження про можливу зміну процентної ставки по кредиту, місце знаходження Банку та відділення банку, дані про дозволи та ліцензії банку з надання банківських послуг.

Вищезазначений інформаційний лист, передбачений п.9.13. Договору є типовим, та позичальник своїм підписом підтвердив, що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». В інформаційному листі зазначається, що протягом строку дії кредитного договору, процентна ставка може змінюватись у випадку, наприклад, настання змін в грошово-кредитній політиці НБУ, тощо (а.с.79-80).

Згідно діючого на момент укладення Договору законодавства, Банк не був зобов`язаний зберігати копію інформаційного листа з відміткою позичальника про отримання, а лише отримати письмове підтвердження позичальника про його отримання, що і підтверджується п. 9.13 розділу 9 Договору.

Крім того, позивач посилається на невідповідність умов кредитного договору Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості, затверджених Постановою НБУ №168, а саме на відсутність графіку сукупної вартості кредиту. Але, дане посилання є помилковим, оскільки зазначена Постанова НБУ № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» набрала чинності 05.06.2007 року, а тому відповідач не мав можливості використовувати її при укладенні Договору із позивачем.

Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи судового експерта Тарасової О.Б. №359/02/2019 від 21.02.2019 року та встановлені в ньому обставини щодо порушення Банком Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10.05.2007 року за №168 не можуть братись до уваги, оскільки перед експертом за вказаним дослідженням не ставилось питання про відповідність умов кредитного договору законодавству України, зокрема Правилам №168 та правова оцінка положень договору і актів законодавства не відноситься до компетенції експерта-економіста. Крім того зазначена постанова Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року, яка набрала чинності 05.06.2007 року після підписання Договору та втратила чинність 10.06.2017 року (а.с.63-75).

Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 89, 141, 223, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АТ «УкрСиббанк») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № 0 від 09.10.2006 року, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене у судову палату у цивільних справах Кропивницького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Вільшанський районний суд Кіровоградської області).

Суддя: Галицький В.В.