Справа № 357/3043/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
12 вересня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Орєхова О. І. ,
за участі секретаря - Сокур О. В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника третьої особи Махаринського Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -
21 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.01.2018 року шлюб між нею та відповідачем розірваний. Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом з нею та знаходиться на повному її матеріальному утриманні. Відповідач не допомагав їй матеріально, а тому вона була вимушена звернутися до суду за захистом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2016 року у справі № 357/5857/16-ц з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки, у розмірі ? частини з усіх видів заробітку ( доходу ), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.05.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки відповідач офіційно працевлаштований, аліменти з нього стягуються в примусовому порядку, будь-якої іншої участі у вихованні дитини він не приймає.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Всупереч вказаній нормі Закону, відповідач після розірвання шлюбу постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, взагалі не цікавиться її долею, життям, не відвідує її вдома чи в будь-якому іншому місці. Відповідач не має бажання бачитись чи спілкуватися з дитиною. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача.

Просила суд позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_3 щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із ухиленням від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати ( а. с. 3-4 ).

Ухвалою судді від 12.04.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання ( а. с. 16-17 ).

Ухвалою суду від 24 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті ( а. с.46-47 ).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Сидорчук І.В. кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили суд задовольнити позов та позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник третьої особи Махаринський Г.В., який діє на підставі довіреності заперечував проти позовних вимог ОСОБА_1 , просив суд відмовити в задоволенні позову, так як вимоги позивача є безпідставними. Крім того, підтримав висновок виконавчого комітету міської ради, яким встановлено недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_5 , яка є подругою позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який є другом позивача, кумом, хрещеним малолітньої ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що відповідача ОСОБА_3 не бачили десь років п`ять або шість. Те, що батька ухиляється від виконання батьківських обов`язків, відомо зі слів самої ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_5 наголосила, що їй від позивача відомо, що ОСОБА_3 перебуває на службі в зоні проведення АТО. Свідок ОСОБА_6 на питання представник третьої особи зазначив, що йому не відомо де знаходиться відповідач ОСОБА_3 , оскільки вони не спілкуються.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, отримано 05.09.2019 року за довіреністю Заболотським.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 завчасно був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача ОСОБА_1 .

Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_3 не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд.

Ухвалою суду від 12.09.2019 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що батьками останньої є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ( а. с. 7 ).

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.01.2018 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 розірвано. Позивачці залишено прізвище « ОСОБА_7 » ( а. с. 8 ).

Встановлено, що після розірвання шлюбу донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом з позивачем ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2016 року у справі № 357/5857/16-ц з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 у розмірі ? частини з усіх видів заробітку ( доходу ), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.05.2016 року і до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 9 ).

Звертаючись до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач наголошує на тому, що відповідач всупереч ст. 150 СК України після розірвання шлюбу постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, взагалі не цікавиться її долею, життям, не відвідує її вдома чи в будь-якому іншому місці. Відповідач не має бажання бачитись чи спілкуватися з дитиною. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 10 вересня 2019 року за № 677 про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його малолітньої дочки ОСОБА_4 , виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо його малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є недоцільним.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 2015 року по даний час проходить службу у військовій частині № НОМЕР_1 Національної Гвардії України.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 , які надійшли до служби у справах дітей 29.07.2019 року, останній зазначає, що інформація, яку надала його колишня дружина ОСОБА_1 не відповідає дійсності, факти не мають жодного об`єктивного підґрунтя. Він не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, матеріально допомагає своїх дочці. Повідомив, що дійсно не завжди він має можливість відвідувати батьківські збори, на що посилається позивач, оскільки, насамперед це пов`язано з безпосереднім виконанням протягом останніх років службово-бойових завдань в зоні проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил. Зазначив, що об`єктивні підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні.

Отже, посиланням позивача на інформацію з адміністрації ДНЗ № 13 «Пілот» та інформації директора Білоцерківського навчально-виховного об`єднання «Звитяга», що батько за період перебування дитини у садочку та в подальшому жодного разу не приходив до школи, де навчається малолітня ОСОБА_4 у 1-А класі, що підтверджує не виконання батьківських обов`язків, суд надає критичної оцінки, оскільки відповідач відсутній в м. Біла Церква та з 2015 року по теперішній час проходить службу у військовій частині № НОМЕР_1 Національної Гвардії України, яка розташована в м. Маріуполь Донецької області.

В судовому засіданні встановлено та не спростовано позивачем ОСОБА_1 , що відповідач до проходження служби з народження дитини на протязі трьох років спілкувався та приймав участь у вихованні дитини.

Також, з боку позивача підтверджено, що відповідачем сплачуються аліменти щомісячно в сумі 2000 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд надає критичної оцінки і свідченням свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які наголосили, що на протязі приблизно п`яти років вони не бачили відповідача з вищезазначених підстав.

Посилання позивача на те, що відповідач уникає з нею спілкування, не може слугувати про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини.

Жодних належних, переконливих та допустимих доказів з боку позивача ОСОБА_1 щодо ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків до суду не надано, як і не знайшло свого підтвердження і під час розгляду даної цивільної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи не знайшло свого підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесенні судові витрати.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 150, 155, 164 СК України, ст. ст. 2, 5, 12, 19, 76, 77, 81, 89, 131, 141, 247, 263, 273, 280-289 ЦПК України, п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області потягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення ( виклику ) учасників справи, копія судового рішення на надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради (адреса місцезнаходження: 09107, вул. Першотравнева буд. 8, м. Біла Церква, Київської області; ідентифікаційний код - 35615529).

Повне заочне судове рішення складено 20 вересня 2019 року.

Рішення надруковане в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов