Справа № 372/1629/18
Провадження № 2-134/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарях Євдокімова В.С., Авсюкевич Н.В.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики. Посилається на те, що в 2011 році ОСОБА_4 взяв у позивача грошову суму в розмірі 40000 грн. Відповідно до розписки, відповідач зобовязувався повернути кошти на першу вимогу. 21.05.2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист щодо добровільного врегулювання спору. В даний час на прохання позивача повернути кошти відповідач не надав відповіді, в звязку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду та просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 1048800 грн. та судові витрати.

В судове засідання позивач не з'явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд визнавав явку позивача в судове засідання обовязковою, проте вимога суду була проігнорована.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Третя особа та представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечили, зазначили, що позивач у своїй позовній заяві не надав достатніх доказів, щодо обґрунтування позовних вимог, тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того зазначили, що в Обухівському районному суді Київської області на розгляді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Судом встановлено, що 27.12.2017 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 Юсіф огли позику в розмірі 1134000,00 грн., що було еквівалентно 42000,00 доларам США, на підтвердження чого власноруч написав розписку. Згідно розписки відповідач зобовязувався повернути позичені кошти шляхом щомісячного часткового повернення коштів у національній валюті України у сумі, що буде еквівалентна 1000,00 доларам США по курсу Національного банку України на день повернення коштів, остаточне повернення коштів відповідач зобовязувався здійснити до 29.03.2025 року.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи , суд прийшов до висновку , що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії розписки від 01.07.2011 року, ОСОБА_4, паспорт серії СМ №706407, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, позичив у ОСОБА_3, паспорт серії СМ №933197, безпроцентно в доларах США суму 40000 (сорок тисяч доларів) та зобовязався повернути по першій вимозі в доларах США.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Отже, чинним законодавством передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що може підтверджується певними засобами доказування, зокрема розпискою, яка видається позичальником на підтвердження факту отримання грошей, та повинна містити, в тому числі, умови отримання коштів, зобов'язання їх повернення та дату отримання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги те, що позивачем не надано оригінал розписки від 01.07.2011 року, так як вимога суду про обовязкову явку позивача в судове засідання була позивачем проігнорована, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко