Провадження №2/522/2261/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Вадуцкої В. І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за весь час вимушеного прогулу, скасуванню наказу, надання відпустки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовною заявою до ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» (надалі по тексту - відповідач), який був уточнений 21.02.2019 року, в якій просила суд поновити її на роботі та стягнути заробіток за весь час вимушеного прогулу, скасувати наказ, надати відпустку.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Наказом відповідача № 302 від 11.08.2015 р. вона була прийнята на роботу на посаду начальника Одеського регіонального відділення ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ». У період роботи із боку керівництва не мала зауважень та була на хорошому рахунку. З 15 січня по 21 травня 2018 р. перебувала у відпустці по вагітності та пологах. ІНФОРМАЦІЯ_1 , народила дитину. Посилалась на те, що у зв`язку зі зміною керівництва банку, 06 червня 2018 року під тиском працівників відповідача, перебуваючи на лікарняному, вона написала заяву про звільнення згідно п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 13.06.2018 р.. Між тим, згодом направила відповідачу рекомендованим листом заяву про відкликання заяви про звільнення та заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на підставі ч. 3 ст. 179 КЗпП України. Позивач стверджувала, що під час перебування на лікарняному, її було незаконно звільнено, оскільки в такій ситуації відповідач не дотримався вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що оскільки звільнення згідно п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 13.06.2018 р. відбулося у період перебування позивача на лікарняному, позивач не ознайомлена з наказом про звільнення та їй не було повернуто трудову книжку, тому відповідач не мав підстав її звільняти. Тому, на думку позивача, звільнення згідно п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України у період перебування її на лікарняному, є незаконним.

Зважаючи на викладене, позивач просила суд: поновити строки на звернення до суду із відповідним позовом; скасувати наказ відповідача від 12 червня 2018 року № 444-ос «Про звільнення 13.06.2018 р. за згодою сторін, п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України»; винести рішення про поновлення позивача на посаді начальника Одеського регіонального відділення ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та зобов`язати відповідача надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою допомоги по державному соціальному страхуванню за період з 16 червня 2018 р. по 16 червня 2021 р..

Ухвалою суду від 31.08.2018 року позов було залишено без руху та надано позивачці строк на усунення недоліків. 17.09.2018 року позивачкою було подано заяву, якою вона усунула недоліки, встановлені в ухвалі суду від 31.08.2018 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року провадження у справі відкрито та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 29.10.2018 року.

29.10.2018 року розгляд справи був відкладений у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

12.11.2018 року до суду надійшов відзив на позов від представника банку (т.1, а.с.52-104), згідно якого просили відмовити у позові. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що 12.08.2015 року позивача прийнято на роботу на посаду начальника Одеського регіонального відділення ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ». 15.01.2018 р. позивач звернулася з заявою про наявність лікарняного листа від 15.01.2018 р. у зв`язку із вагітністю та пологами терміном з 15.01.2018 р. по 23.05.2018 р. та бажанням працювати до 07.03.2018 р. у зв`язку з гарним самопочуттям. 07.03.2018 р. позивач звернулася з заявою про надання відпустки з 08.03.2018 р. по 20.05.2018 р. у зв`язку з вагітністю та пологами. Згідно Наказу від 07.03.2018 р. № 185/1-ос, позивачу надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 08.03.2018 р. по 20.05.2018 р. Наказом про продовження відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами від 10.05.2018 р. № 355-ос, на підставі заяви позивача, продовжено відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 21.05.2018 р. по 03.06.2018 р.. 06.06.2018 р. позивач подала заяву про звільнення її із займаної посади 13 червня 2018 р. згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. У зв`язку з відсутністю 06.06.2018 р. позивача на роботі з 10:00 до 18:00, складено Акт про те, що 06.06.2018 р. ОСОБА_1 була відсутня на роботі впродовж робочого дня з 10:00 до 18:00 год..

12.06.2018 р. на підставі Заяви про звільнення видано Наказ про звільнення № 444-ос від 12.06.2018 р. та позивача звільнено з роботи 13.06.2018 р. за згодою сторін в силу п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У зв`язку з відсутністю Позивача на роботі у день звільнення та не можливістю, у зв`язку з її відсутністю, вручити Наказ про звільнення та трудову книжку, в день звільнення - 13.06.2018 р. цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу позивача направлено повідомлення про необхідність одержання трудової книжки та копії наказу про звільнення, а також Наказ № 444-ос від 12.06.2018 р. про звільнення.

13.07.2018 р. відповідач повторно направив позивачу повідомлення про необхідність одержання трудової книжки та копії наказу про звільнення, а також Наказ № 444-ос від 12.06.2018 р. про звільнення. Вищевказані відправлення повернулися на адресу відповідача у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.18.06.2018 року на адресу відповідача надійшов цінний з описом вкладення, в якому знаходилася Заява, в якій зазначено, що ця заява від ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення від 06.06.2018 р..

18.06.2018 року на адресу позивача надійшов цінний лист з описом вкладення, в якому знаходилася Заява, в якій зазначено, що ця заява від ОСОБА_1 про надання відпустки для догляду за дитиною з 16.06.2018 р. до 16.06.2021 року.

13.07.2018 р. цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу позивача направлено відповідь - відмову на її заяви про відкликання заяви про звільнення та заяви про відпустку.

31.07.2018 р. вищевказане відправлення повернулося на адресу відповідача у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.13.08.2018 р. цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу позивача повторно направлено відповідь на її заяву про відкликання заяви про звільнення, вказане відправлення повернулося на адресу Банку у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідач посилався на те, що норма ст. 40 КЗпП України не застосовується до випадку, коли звільнення відбувається за згодою сторін. Будь - які докази тиску на позивача відсутні. Також чинне трудове законодавство України не допускає і відкликання згоди на звільнення без згоди іншої сторони (роботодавця), а позивач звільнена на підставі її заяви про звільнення від 06.06.2018 р. згідно п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін і відповідач не давав своєї згоди на анулювання домовленості про звільнення.

03 грудня 2018 року розгляд справи був відкладений на 28.01.2019 року з наданням стороні позивача строку для подання відповіді на відзив.

18.12.2018 року до суду надійшов відповідь на відзив (т.1, а.с.147-148), також доповнення до відповіді на відзив (т.2, а.с.3-11). У відповіді на відзив та доповненнях до відповіді на відзив, позивач зазначає, що доказами тиску на позивача з боку відповідача підтверджуються звукозаписуючими дисками від 06.06.2018 р. та від 03.09.2018 р. на яких міститься розмова позивача зі співробітниками відповідача, що відповідачу було відомо про «Лікарняний лист від 06.06.2018 р. Серії АДЖ № 464518», у зв`язку з чим, відповідач неправомірно не скасував Наказ про звільнення від 12.06.2019 р. № 444-ос та не видав наказ про продовження лікарняного листа. Позивач вважає, що звільнення є незаконним, тому що 12.06.2018 року відповідачу була надіслана заява про відкликання заяви від 06.06.2018 р. про звільнення за згодою сторін, посилається на порушення відповідачем ст. ст. 3, 8,21,24,27,34,43,46,48,49,68 Конституції України, ст. ст. 47,116, ч. 3 ст. 179 КЗпП України, ст.ст. 1,3,7,8,23,25,30 «Загальної декларації прав людини», прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї від 10 грудня 1948 року.

24.01.2019 року подані заперечення на відповідь на відзив.

21.02.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 01.02.2019 року було розглянуто та частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 22.02.2019 року на виконання ухвали суду від 01.02.2019 року з боку відповідача були надані відповідні докази (т.1, а.с.220-263).

26 лютого 2019 року суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвали про прийняття до провадження збільшення позовних вимог. Розгляд справи було відкладено на 20.03.2019 року.

18.03.2019 року з боку позивача надані доповнення до відповіді на відзив та на відзив.

20.03.2019 року розгляд справи був відкладений до 06.06.2019 року із закриттям підготовчого провадження у справі.

У судовому засіданні 06.06.2019 року позивачка та її представник - ОСОБА_4. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити саме з підстав ч. 3 ст. 40 КЗпП України, посилаючись на незаконність звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у період перебування її на лікарняному. Позивачка при цьому у судовому засіданні посилалась на те, що заява про звільнення була написана нею під тиском, та вже, коли вона заспокоїлась 12.06.2018 року, вона направила керівництву банку заяву про відкликання заяви про звільнення. У подальшому, їй було надано відповідь, що на поновлення на посаді необхідна згода роботодавця, та лише пізніше їй стало зрозуміло, що її звільнили. Посилалась на те, що у період звільнення вона з 06.06 по 15.06.2018 року перебувала на лікарняному, тому не згодна із звільненням. У судовому засіданні позивачка пояснила, що за трудовою книжкою та копією наказу вона до банку не зверталася. Також вона пояснила що була 06.06.2018р. на роботі в офісі рано вранці до роботи і там у неї відбулося розмова з ОСОБА_2 одним з трьох працівників з головного офісу банка, який вимагав щоб вона звільнилася. Після розмови вона пішло додому і вже потім написала заяву про звільнення за угодою сторін коли до неї знову прийшов ОСОБА_2 ..

Представник відповідача - Єфремова І.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі з підстав його незаконності та необґрунтованості, підтримала пояснення надані ними у відзиві. Додатково зазначила, що дійсно у КЗпП України передбачено право працівника відкликати свою заяву про звільнення, проте це здійснюється лише за згодою роботодавця. Окрім того, згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України за згодою сторін є можливим звільнення і під час знаходження працівника на лікарняному. Посилаючись на те, що заява про звільнення за угодою сторін була написана під «бажанням застосувати фізичну силу відносно Позивача», Позивач не додала жодного належного та допустимого доказу. Копія наказу та трудова книжка направлялась позивачці поштою, проте всі листи банку були повернуті їм без отримання адресата. Після звільнення з позивачкою були проведенні відповідні розрахунки. Вказувала, що з боку банку не було жодних порушень та доводи позивачки є неспроможними, оскільки не підтвердженні відповідними доказами. За викладених обставин просила відмовити.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом положень статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 12.08.2015 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду начальника Одеського регіонального відділення ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ», що підтверджується Наказом від 11 серпня 2015 р. № 302-ос (т.1, а.с.223).

15.01.2018 р. Позивач подала заяву про наявність лікарняного листа від 15.01.2018 р. у зв`язку із вагітністю та пологами терміном з 15.01.2018 р. по 23.05.2018 р. та бажанням працювати до 07.03.2018 р. у зв`язку з гарним самопочуттям).

07.03.2018 р. Позивач подала заяву про надання відпустки з 08.03.2018 р. по 20.05.2018 р.у зв`язку з вагітністю та пологами.

Згідно Наказу від 07.03.2018 р. № 185/1-ос, ОСОБА_1 надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 08.03.2018 р. по 20.05.2018 р..

10.05.2018 р. Позивач подала заяву про продовження відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами з 21.05.2018 р. по 03.06.2018 р..

Згідно Наказу про продовження відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами від 10.05.2018 р. № 355-ос, ОСОБА_1 продовжено відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 21.05.2018 р. по 03.06.2018 р.

У подальшому, 06.06.2018 р. Позивач подала заяву про звільнення її із займаної посади 13 червня 2018 р. згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (надалі - Заява про звільнення) (т.1, а.с.69).

У зв`язку з відсутністю 06.06.2018 р. Позивача на роботі з 10:00 до 18:00, Начальником відділу економічної безпеки ОСОБА_2 , Начальником Управління ефективності регіональної мережі ОСОБА_3 та Начальником Південної дирекції ОСОБА_5, складено Акт про те, що 06.06.2018 р. ОСОБА_1 була відсутня на роботі впродовж робочого дня з 10:00 до 18:00 (т.1, а.с.71).

За приписами ст. 36 п. 1 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Як свідчать матеріли справи, 12.06.2018 р. на підставі Заяви про звільнення ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було видано Наказ про звільнення № 444-ос від 12.06.2018 р. з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки та ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 13.06.2018 р. за згодою сторін в силу п. 1 ст. 36 КЗпП України (т.1, а.с.224).

Згідно пояснень представника відповідача, у зв`язку з відсутністю Позивача на роботі і у день звільнення (13.06.2018 р.) та не можливістю, у зв`язку з її відсутністю, вручити Наказ про звільнення та трудову книжку, в день звільнення - 13.06.2018 р. цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) направлено повідомлення про необхідність одержання трудової книжки та копії наказу про звільнення, а також Наказ № 444-ос від 12.06.2018 р. про звільнення, що підтверджується описом вкладення у цінний лист № 934 від 13.06.2018 р., накладною «Укрпошта» № 634, фіскальним чеком від 13.06.2018 р., копії яких додаються (т.1, а.с.72-74).

29.06.2018 р. вищевказане відправлення повернулося на адресу ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується копією конверта з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.1, а.с.75).

Позивач та її представник в судовому засіданні 06.06.2019 р. зазначили, що звільнення вважають незаконним з тих підстав, що звільнення відбулося під час перебування позивача на лікарняному та в подальшому позивачка відкликала свою заяву про звільнення, а тому і звернувся до суду з позовом на захист своїх прав.

У свою чергу положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як свідчать листок непрацездатності Серія АДЖ № 464518, виданий 06 червня 2018 року ОСОБА_1 , позивач перебувала на лікарняному з 06.06.2018 р. по 14.06.2085 року.

За наданими позивачем доказами, 12.06.2018 р. позивачем направлено на адресу відповідача заяву про відкликання заяви про звільнення з 13.06.2018 р., на що відповідач повідомив позивачу, що заява про відкликання заяви про звільнення від 12 червня 2018 року була отримана Банком лише 18 червня 2018 року, тобто після припинення трудового договору та анулювання домовленості про припинення трудових відносин на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України можливо лише за взаємною згодою на це працівника та роботодавця, що такої згоди Банк, як роботодавець, не надав.

Зазначене підтверджується відповідним листом банку від 13 липня 2018 року, адресованим ОСОБА_1 (т.1, а.с.81, 84-85). У даному листі також повторно було роз`яснено право позивачки на отримання трудової книжки у відділ організації кадрової роботи управління по роботі з персоналом.

31.07.2018 р. вищевказане відправлення повернулося на адресу ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується копією конверта з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.1, а.с.88).

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у п. 8 роз`яснив, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Аналогічна правова позиція, висловлена в постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2018 року у справі № 761/25946/15-ц.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що нібито підставою для її звільнення є нове керівництво Банку, при цьому не зазначає, яке саме керівництво, в чому саме проявлялося ставлення «нового керівництва» до Позивача, що свідчить про непідтвердження зазначених обставин. Також позивачкою не надано відповідних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відносно неї застосовувалася фізична сила, адже відсутні будь - які докази того, що ОСОБА_1 зверталася до будь - яких уповноважених органів, оскаржувала неправомірні дії осіб щодо неї.крім цього зазначені доводи та обставини не є підставою позову.

У силу ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звернення Позивача до Банку із заявою про відкликання своєї заяви про звільнення свідчить лише про бажання особи відкликати свою заяву про звільнення та не доводить наявності будь - якого тиску роботодавця на Позивача.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 не надано, в розумінні вимог ст. 76 ЦПК України, доказів, які б свідчили про здійснення на неї тиску з боку відповідача при написанні заяви про звільнення, таких обставин не було встановлено і під час розгляду справи.

Також, заявлена у судовому засіданні ОСОБА_1 та її представником правова підстава позову - як звільнення у період перебування на лікарняному, спростовується положенням частини 3 статті 40 КЗпП України.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у п. 17 роз`яснив, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Отже, дана правова підстава позову, заявлена позивачем, не ґрунтується на вимогах трудового законодавства про заборону звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, оскільки за змістом частини 3 статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Крім того, суд не може застосувати положенням ст. 40 КЗпП України щодо недопущення звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, оскільки зазначене норма розповсюджується, у разі розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця.

Зважаючи на викладене, відсутні достовірні та допустимі докази, які свідчать про відсутність волевиявлення позивача на розірвання трудового договору за згодою сторін на момент підписання заяви про звільнення, відсутні докази будь - якого тиску з боку відповідача, відсутні заборони на звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, у період тимчасової непрацездатності працівника.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскіль ки не впливає вирішення спору по суті і не стосується предмету спору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 21-23, 36, 40, 231, 232, 233, 237-1 КЗпП України, ст..ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 3-13, 27, 44, 49, 64, 76-81, 89, 95, 133, 241, 247, 256, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Мельникова, буд. 83-Д) про поновлення на роботі та стягнення заробітку за весь час вимушеного прогулу, скасуванню наказу, надання відпустки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення суду складено 14.06.2019 року.

Суддя Л.В. Домусчі