Справа № 298/1175/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КОЖУХ О.А.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 298/1175/17 за скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», заінтересована особа ОСОБА_1, на бездіяльність і рішення старшого державного виконавця Великоберезнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Боринської Жанни Михайлівни, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на ухвалу Великоберезнянського районного суду від 18 вересня 2017 року, головуючий суддя Цибик І.Й., -

встановив:

ПАТ «Родовід Банк» датованою 29.08.2017 заявою, що надійшла до суду 06.09.2017, звернулося із зазначеною скаргою, мотивуючи її наступним. На виконанні у Великоберезнянському РВ ДВС перебуває виконавчий лист, виданий Великоберезнянським районним судом 14.11.2011 на виконання рішення цього суду від 28.10.2011 у справі № 2-291/11, яким на користь банку стягнуто з ОСОБА_1 борг за кредитним договором. 21.08.2017 стягувач отримав постанову держвиконавця Боринської Ж.М. про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні № 51100945, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а розшук такого майна виявився безрезультатним. Ця постанова у виконавчому провадженні і бездіяльність держвиконавця є незаконними.

Держвиконавцем не були здійснені всі необхідні дії з метою примусового виконання рішення суду, що передбачені ст.ст. 10, 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо регулярної перевірки майнового становища боржника, виявлення його майна, доходів, банківських рахунків. Оскільки службові обов'язки держвиконавцем не були виконані належним чином, рішення суду, яке є обов'язковим для виконання, залишилося невиконаним, а права стягувача у виконавчому провадженні були порушені.

Посилаючись на ці обставини, на норми закону щодо обов'язковості чинного судового рішення та щодо оскарження дій державного виконавця, стягувач ПАТ «Родовід Банк» просив визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Великоберезнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Боринської Ж.М. у виконавчому провадженні № 51100945 при винесенні постанови від 15.08.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу, скасувати постанову держвиконавця від 15.08.2017 у виконавчому провадженні № 51100945 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 18.09.2017 у скарзі відмовлено. Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із її необґрунтованості та вказав, що держвиконавець виконував необхідні заходи для примусового виконання рішення суду та обґрунтовано повернув виконавчий документ стягувачу.

Стягувач оскаржив ухвалу суду як незаконну та необґрунтовану. Посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувалася скарга на бездіяльність і рішення держвиконавця. Зазначає також, що держвиконавець не проводив перевірки майнового стану боржника із передбаченою законом періодичністю, не здійснював заходів із розшуку майна боржника, на з'ясовував наявності в нього банківських рахунків, цінних паперів, спільного з іншими особами майна тощо. Тому держвиконавець не виконав належним чином своїх обов'язків. Тим часом, рішення суду про стягнення боргу не виконане, що порушує законні майнові права та інтереси банку. Стягувач просить ухвалу скасувати, скаргу - задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію Великоберезнянський РВ ДВС вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Орган ДВС посилається на те, що держвиконавцем були вчинені всі необхідні для примусового виконання рішення суду дії, які виявилися безрезультатними, тому виконавчий документ був повернутий стягувачу з дотриманням вимог закону.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18.01.2018 апеляцію ПАТ «Родовід Банк» було залишено без задоволення, а ухвалу Великоберезнянського районного суду від 18.09.2017 - без змін. Апеляційний суд виходив із того, що держвиконавцем було вжито всіх дієвих заходів для виконання рішення суду, які не дали результату, тому виконавчий документ правомірно був повернутий стягувачу.

Постановою Верховного Суду від 12.12.2018 постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18.01.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду. Приймаючи таке рішення, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що апеляційний суд не перевірив доводів банку щодо невжиття держвиконавцем всіх передбачених законом дій на виконання судового рішення та дійшов передчасного висновку, що держвиконавцем були здійснені усі можливі і достатні заходи для встановлення майна боржника з метою виконання обов'язкового рішення суду. Крім того, невиконання судового рішення, ухваленого у 2011 році, протягом тривалого часу не може свідчити про те, що держвиконавець вчинив усі можливі виконавчі дії, передбачені законом.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, та беручи до уваги обов'язковість під час нового судового розгляду висновків суду касаційної інстанції (ст.ст. 12, 13, ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 411 ч. 5 чинної на час апеляційного розгляду редакції ЦПК України, що за змістом узгоджуються з положеннями ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1, ст. 338 ч. 4 редакції цього Кодексу, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

Встановлено, що 14.11.2011 Великоберезнянським районним судом був виданий виконавчий лист у справі № 2-291/11, відповідно до якого на підставі рішення цього суду від 28.10.2011 на користь ПАТ «Родовід Банк» належить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 38262,36 грн і 502,62 грн судових витрат (а.с. 8-9). Постановою від 16.05.2016 ст. держвиконавець Великоберезнянського РВ ДВС Боринська Ж.М. за заявою стягувача від 12.05.2016 відкрила виконавче провадження № 51100945 на примусове виконання вищевказаного виконавчого документа (а.с. 22, 87).

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов'язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (у редакції, що була чинною до 15.12.2017), що відповідає положенням ст. 18 редакції цього Кодексу, чинної з 15.12.2017.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (відповідно, ст. 368 і ст. 431 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України (на час апеляційного розгляду справи - ст. 3 ч. 3 ЦПК України) відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу (Закон № 606-XIV), а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців (Закон № 1404-VIII) і здійснюється відповідно до законодавства про виконавче провадження. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10, ст. 18 ч. 1 Закону № 1404-VIII, виконавець повинен діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобов'язаний вживати передбачених законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, ефективно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV, ст. 10 Закону № 1404-VIII і такими є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно, майнові права боржника.

Права виконавця, які він має у процесі примусового виконання рішення та якими забезпечується можливість належного і повного виконання рішення, зазначені, відповідно, у частині 3 статті 11 Закону № 606-XIV і в частині 3 статті 18 Закону № 1404-VIII. З метою належного і повного виконання рішення законом покладався на виконавця також обов'язок:

провести перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання, а в подальшому проводити таку перевірку кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ст. 52 ч. 8 Закону № 606-XIV);

провести перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а в подальшому проводити таку перевірку не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ст. 48 ч. 8 Закону № 1404-VIII).

Частина 1 статті 68 як Закону № № 606-XIV, так і Закону № 1404-VIII передбачає, зокрема, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум.

Як убачається з матеріалів справи, держвиконавець вживав певні заходи, спрямовані на з'ясування майнового стану боржника, виявлення його доходів, майна тощо. Однак, ці заходи були вчинені одноразово і при цьому - майже через рік і більше після відкриття виконавчого провадження, зокрема, запити були здійснені: щодо місця роботи та роботи за цивільно-правовими договорами (до органу ПФУ), щодо відкриття банківських рахунків фізичною особою як суб'єктом підприємницької діяльності та отримання доходів (до органу ДФС) - 02.02.2017; щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів (до органу МВС) та земельних ділянок (до органу Держгеокадастру) - 05.04.2017 (а.с. 24, 29-31, 90-92, 95-97); актом держвиконавця від 14.08.2017 зафіксовано відсутність за місцем проживання боржника будь-якого майна, на яке може бути звернене стягнення, а також зазначено, що боржник звільнився з ДП «Великоберезнянське ЛГ» (а.с. 37). Виклик боржника був здійснений держвиконавцем один раз листом від 17.05.2016 (а.с. 88-89), даних про інші виклики в справі немає.

Від адресатів були одержані відповіді про відсутність даних про запитуване майно, лише органом ПФУ був повідомлений розмір пенсії ОСОБА_1 - 1347,00 грн (а.с. 98).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 11.09.2017 № 96938322 убачається, що на майно боржника ОСОБА_1 накладався арешт і оголошувалася заборона його відчуження: 05.03.2009 у виконавчому провадженні № 11715999 (арешт); 24.05.2011 у виконавчому провадженні № 26651053 (арешт); 17.10.2012 у виконавчому провадженні № 336551342 (арешт); 01.04.2014 у виконавчому провадженні № 42126276 (арешт); 12.11.2014 у виконавчих провадженнях № 44342691 (арешт) і № 44342903 (заборона відчуження) (а.с. 32-34). У виконавчому провадженні № 51100945 аналогічні дії не зафіксовані.

Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 23.08.2012 за поданням держвиконавця, на виконанні у якого перебував виданий 14.11.2011 Великоберезнянським районним судом виконавчий лист у справі № 2-291/11, боржнику у виконавчому провадженні було встановлено обмеження у праві виїзду за кордон до моменту повного виконання рішення суду (а.с. 35-36).

Постановою від 15.08.2017 у виконавчому провадженні № 51100945 ст. держвиконавець Великоберезнянського РВ ДВС Боринська Ж.М. на підставі ст. 37 ч. 1 п. 2 Закону № 1404-VIII повернула стягувачу ПАТ «Родовід Банк» виконавчий документ, оскільки у боржника ОСОБА_1 відсутнє будь-яке майно, на яке може бути звернено стягнення, всі дії, вжитті держвиконавцем щодо розшуку такого майна, виявилися безрезультатними, що підтверджується відповідями на запити та актом держвиконавця від 14.08.2017, боржник не працює, жодного офіційного доходу не отримує (а.с. 11, 103).

Постанова держвиконавця від 15.08.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу не ґрунтується на законі.

У справі немає даних про вжиття держвиконавцем усіх передбачених законом можливих і достатніх заходів для виявлення майна боржника та для повного чи часткового виконання рішення суду. Так, відомості про здійснення перевірок виконавцем майнового стану боржника у передбаченому законом порядку відсутні, а рішення про повернення виконавчого документа стягувачу було прийняте на підставі відповідей від окремих органів і установ, отриманих одноразово практично через рік після відкриття виконавчого провадження. Виконавчий документ було повернуто ще через 4-6 місяців після таких відповідей.

Відсутні й дані про належну реалізацію виконавцем наданих йому законом прав для виявлення коштів і майна, зокрема, рухомого, на яке може бути звернено стягнення з метою виконання рішення, у справі немає даних про здійснення виконавцем заходів із арешту, опису та вилучення майна, не ініціював виконавець і питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи з метою виявлення майна, на яке можна звернути стягнення, з'ясування питань наявності майна боржника у інших осіб, наявності спільного з іншими особами майна і т.ін. Тим часом, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації, що є передбаченими законом засобами реального виконання рішення суду щодо майнової відповідальності боржника, саме під час процедури опису і арешту майна виявляється відповідна майнова маса, у подальшому, за наявності для того підстав, з'ясовуються і вирішуються питання належності певного майна чи частки в ньому боржнику, звернення стягнення на таке майно тощо (ст.ст. 52, 55, 57, 60 Закону № 606-XIV, ст.ст. 48, 53, 56, 59 Закону № 1404-VIII, інші норми цих Законів). Акт державного виконавця від 14.08.2017 у даному випадку не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом відсутності у боржника ОСОБА_1, 1978 р.н., будь-якого майна чи коштів, на які може бути звернено стягнення з метою реального виконання рішення суду.

Трактування держвиконавцем положень ст. 68 Закону № 1404-VIII щодо порядку звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника у тому сенсі, що таке стягнення можливе лише за окремою письмовою заявою стягувача, якої банк не подавав, суперечить дійсному змісту положень частин 1 і 2 цієї статті. Відсутність у боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутність чи недостатність майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум є самостійними підставами для такого звернення стягнення. Заява ж стягувача необхідна для стягнення за іншими виконавчими документами, для виконання рішення без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника, а держвиконавець управі також без таких примусових заходів виконувати рішення, стягнення за яким не перевищує п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відтак, оскільки відповідні дії виконавцем не вчинялися, то не вирішувалися й питання, які пов'язуються із наслідками ухилення боржника від виконання рішення та відповідальністю за його невиконання.

Закон № 606-XIV (ст. 52 ч. 7) і Закон № 1404-VIII (ст. 48 ч. 7) передбачають, що у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує: 10 розмірів мінімальної заробітної плати (Закон № 606-XIV); 20 розмірів мінімальної заробітної плати (Закон № 1404-VIII), звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється; у такому разі виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

За наведених обставин, повернення виконавчого документа стягувачу з указаних у ньому підстав не може бути визнане правомірним. Держвиконавець не вжив передбачених законом, необхідних і достатніх заходів, які б забезпечували можливість виконання повністю або частково рішення та стягнення боргу за рахунок майна боржника. Матеріали справи з огляду на суму боргу не вказують на неможливість такого стягнення. Постанова держвиконавця від 15.08.2017, якою констатовано безрезультатність заходів щодо розшуку майна боржника, не підтверджується наявними доказами і матеріалами щодо дійсного належного вжиття таких заходів. Фактичне припинення виконання рішення суду за відсутності доказів об'єктивної неможливості такого виконання поза сумнівом порушує законні майнові права стягувача. Саме невиконанням держвиконавцем належним чином обов'язків, передбачених законом, для виконання судового рішення про стягнення боргу, мотивував скаргу стягувач.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи; у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи (ст. 383 ч. 1, ст. 387 ч. 2 ЦПК України у редакції на час подачі скарги стягувачем). Положеннями ст. 447 ч. 1, ст. 451 ч. 2 ЦПК України в чинній на час апеляційного розгляду справи редакції ці питання врегульовані так само.

Виходячи з викладеного, погодиться із оскарженим судовим рішенням не можна, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції, яка не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України, скасувати, скаргу стягувача - задовольнити, визнавши бездіяльність держвиконавця неправомірною та скасувавши оскаржену постанову.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити, ухвалу Великоберезнянського районного суду від 18 вересня 2017 року скасувати, скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на бездіяльність і рішення старшого державного виконавця Великоберезнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Боринської Жанни Михайлівни задовольнити, визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Великоберезнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Боринської Жанни Михайлівни у виконавчому провадженні № 51100945, постанову від 15.08.2017 у виконавчому провадженні № 51100945 про повернення виконавчого документа стягувачу - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді