ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/13402/18

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/567/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2019 року (ухвалене о 08:35, повний текст рішення складено 20 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів та моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь незаконно списані з його карткового рахунку грошові кошти у розмірі 7 833,04 грн та на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Позов обґрунтовував тим, що між сторонами було укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку № НОМЕР_1 для отримання заробітної плати. 10.09.2018, 08.10.2018, 09.11.2018 після зарахування на вказаний картковий рахунок заробітної плати відповідачем було здійснено списання коштів з цього рахунку в розмірі 542,22 грн та 1 933,06 грн, 2 653,10 грн, 2 704,65 грн відповідно. На письмові звернення позивача АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що вказані грошові кошти були списані з рахунку ОСОБА_1 шляхом договірного списання відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, тобто на погашення заборгованості за кредитним договором. Вважає, що відповідач безпідставно списав грошові кошти з його картки та позбавив можливості ними користуватись, оскільки ніякої згоди на списання коштів з карткового рахунку № НОМЕР_1 для погашення заборгованості за користування кредитом він не давав, рішення суду про наявність заборгованості за кредитним договором відсутнє.

Неправомірними діями відповідача, які полягали у безпідставному списанні грошових коштів з платіжної картки позивача та позбавленні останнього можливості користуватись вказаними грошовими коштами позивачу було завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 5 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Заявник наголошує, що грошові кошти були списані відповідачем безпідставно, оскільки розпорядження на списання грошових коштів з його карткового рахунку на погашення кредитної заборгованості він не надавав, з правилами надання банківських послуг його ніхто не ознайомлював, рішення суду про наявність заборгованості за кредитним договором немає, із сумою, яку вимагає сплатити відповідач на його користь, він не згоден.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що 08.09.2014 між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» в письмовій формі укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил про надання банківських послуг в Приватбанку, які були затверджені наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, в якій позивач погодився з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов вказаного договору про надання банківських послуг 08.09.2014 позивач отримав платіжну картку «Кредитка «Універсальна» № НОМЕР_2 з послідуючим її перевипуском, а 10.08.2018 отримав платіжну дебетну картку «Картка для виплат» № НОМЕР_1 для зарахування заробітної плати за місцем роботи. Згідно з умовами укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, а саме пункту 2.1.1.3.5 та пункту 2.1.5.14 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків Клієнта на погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, по кредитах, по яким Клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у Клієнта (у тому числі, який є працівником Банку, який наніс йому шкоду) у вигляді невиконаних зобов`язань перед Банком.

Вказує, що оскільки зобов`язання ОСОБА_1 перед банком в частині повернення кредитних коштів не припинилися, АТ КБ «ПриватБанк» правомірно, відповідно до вимог закону та умов договору про надання банківських послуг від 08.09.2014 здійснює договірне списання грошових коштів з карткового рахунку, який належить ОСОБА_1 на погашення існуючої кредитної заборгованості.

Зазначає, що зважаючи на договірний характер правовідносин, що виникли між сторонами та відсутність такого виду відповідальності за умовами договору як відшкодування моральної шкоди, правових підстав, передбачених законодавством для задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди не вбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов укладеного між сторонами Договору про надання банківських послуг, а саме до пункту 2.1.1.3.5, та пункту 2.1.5.14 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків Клієнта на погашення кредитної заборгованості Клієнта. На день розгляду справи зобов`язання ОСОБА_1 перед банком в частині повернення кредитних коштів не припинилися, жодного доказу на підтвердження невідповідності списаних сум фактичній наявній кредитній заборгованості, жодного розрахунку, не надано. В даному випадку мають місце договірні правовідносини і укладеним між сторонами договором не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди.

Однак погодитись з таким висновком не може апеляційний суд, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом у справі встановлено, 08.09.2014 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 33), в якій останній виявив бажання оформити на своє ім`я карту «Універсальна».

Так, в заяві зазначено, що ОСОБА_1 погодився із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом роздрукування з офіційного сайту www.pb.ua. Зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись із їхніми змінами на сайті ПриватБанку www.pb.ua. Умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту йому роз`яснені і зрозумілі, пам`ятка про умови кредитування ним отримана.

Позивачем була отримана кредитна картка за № НОМЕР_2 зі строком дії до 05/17, яка була перевипущена за № НОМЕР_3 зі строком дії до 09/18, що підтверджується витягами з програмного комплексу банку про видачу карток, зокрема, скріншотами екрану ПК з відділення АТ КБ «ПриватБанк» з фотографіями ОСОБА_1 з отриманими картками.

У подальшому, 10.08.2018 ОСОБА_1 отримав платіжну дебетну картку «Картка для виплат» № НОМЕР_1 для зарахування заробітної плати за місцем роботи.

Отримання кредитних карток та дебетної картки для зарахування заробітної плати позивачем не заперечується.

У вересні листопаді 2018 року відповідачем з платіжної картки позивача для зарахування заробітної плати № 846321 були здійснені автоматичні списання грошей для погашення простроченої заборгованості за кредитним договором: 10.09.2018 - у сумі 542,22 грн та 1 933,06 грн, 08.10.2018 у сумі 2 653,10 грн та 09.11.2018 - у сумі 2 704,65, що підтверджується банківською випискою по картці № НОМЕР_1 і додатковими рахунками договору за період 08.09.2014 - 31.12.2018 (а.с. 64-83).

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

З приводу вищевказаного списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявами про повернення незаконно утриманих коштів, у відповідь на які останнє повідомило, що кошти були списані з належної йому картки для виплат в рамках договірного списання за кредитною карткою та за нарахованими штрафними санкціями на підставі укладеного між ними договору про надання банківських послуг у зв`язку з порушенням його умов (а.с. 4-8).

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

За змістом ст.ст. 179, 192 ЦК України грошові кошти є речами, що виконують роль загального еквіваленту та платіжного засобу. Відносно них можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Як передбачено ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В силу ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. До настання дати валютування сума переказу обліковується в обслуговуючих отримувача банку або в установі учасників платіжної системи.

Статтею 1071 ЦК України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк, у свою чергу, в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо). При цьому за відсутності розпорядження клієнта банк може списати грошові кошти з рахунку лише на підставі рішення суду, а також якщо таке списання передбачено нормами закону чи умовами договору.

Отже, грошові кошти після зарахування на рахунок ОСОБА_1 стали його власністю та могли бути списані з рахунка без розпорядження позивача лише на підставі рішення суду, а також відповідно до вимог закону чи умов договору.

Будь-яке рішення суду чи вимоги закону, які б зобов`язували АТ КБ «Приватбанк» здійснити списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних відносин були відсутні, а доводи банку про те, що списання грошових коштів з рахунку позивача передбачено умовами договору про надання банківських послуг, укладеного шляхом підписання позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил про надання банківських послуг в ПриватБанку, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В анкеті-заяві позичальника від 08.09.2014 розпорядження чи згода останнього на договірне списання з відкритих у банку рахунків ОСОБА_1 на погашення його кредитної чи іншої заборгованості відсутні.

Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських та Тарифи, на які банк посилається як на невід`ємну частину укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, і які були б підписані позичальником та містили аналогічне розпорядження про списання коштів з його рахунків, у матеріалах справи відсутні.

Витягом з Умов і Правил надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua., затверджені наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 в редакції станом на 08.09.2014), що надані відповідачем на підтвердження заперечень проти позовних вимог (а.с. 34-63), зокрема пунктами 2.1.1.3.5 та пункту 2.1.5.14, визначено, що клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунку клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта в розмірах, визначених цими договорами, а також списання грошових коштів клієнта, у межах сум, що підлягають сплаті банку за зобов`язаннями третіх осіб, де клієнт є заставодавцем, якщо грошові кошти клієнта, майнові права на які знаходилися в заставі за зобов`язаннями третіх осіб, були зараховані на рахунок клієнта (договірне списання); при невиконанні зобов`язань, передбачених цим договором, банк залишає за собою право вилучати будь-яке інше майно, що належить клієнту, достатнє для погашення заборгованості в позасудовому порядку.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов і Правил надання банківських послуг розумів позивач та ознайомлювався з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо договірного списання коштів з його рахунків.

Крім того, роздруківка із сайту відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано відповідачем при розгляді цієї справи.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу укладення договору про надання банківських послуг (08 вересня 2014 року) до моменту виникнення спірних правовідносин та звернення до суду із вказаним позовом (10 вересня 2018 року, 07 грудня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для вирішення справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови і Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін або ж розпорядження позичальника про списання коштів з його рахунків на погашення кредитної чи іншої заборгованості, наданий банком витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані відповідачем Умови і Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В апеляційній скарзі заявник вказував, що грошові кошти були списані відповідачем безпідставно, оскільки розпорядження на списання грошових коштів з його карткового рахунку на погашення кредитної заборгованості він не надавав, з правилами надання банківських послуг його ніхто не ознайомлював.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов і Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються позивачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.09.2014 шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розпорядження позичальника ( ОСОБА_1 ) на списання коштів з його рахунків на погашення кредитної чи іншої заборгованості.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Таким чином, належних, допустимих та достовірних доказів про укладення між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 договору, за умовами якого останній доручав банку або ж давав згоду списувати грошові кошти з його рахунків без його розпорядження, матеріали справи не містять, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у АТ КБ «Приватбанк» не було законних підстав для списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ці дії банку є неправомірними, а порушене право позивача підлягає поновленню шляхом стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» незаконно списаних з карткового рахунку коштів у розмірі 7 833,03 грн (542,22 грн + 1 933,06 грн + 2 653,10 грн + 2 704,65 грн).

Суд першої інстанції не врахував указаних обставин і норм чинного законодавства, не дав належної оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» позову.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Згідно зі статями 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Положеннями чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не визначено жодних умов для відшкодування моральної шкоди позивачу, завданої неналежним виконанням відповідачем обов`язків за укладеним між ними договором про надання банківських послуг і таких умов не передбачено і самим договором. Докази заподіяння моральної шкоди позивачу з боку відповідача, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку мають місце договірні правовідносини і укладеним між сторонами договором не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 незаконно списаних з його карткового рахунку грошових коштів у розмірі 7 833,03 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позову та апеляційної скарги (на суму 7 833,03 грн) та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави належить стягнути судовий збір у сумі 704,80 грн за розгляд справи судом першої інстанції (відповідно до п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») та у сумі 1 057,20 грн за апеляційний розгляд справи (відповідно до п/п 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), а всього 1 762 грн судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2019 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення незаконно списаних з його карткового рахунку грошових коштів, та задовольнити позов у цій частині.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) незаконно списані з його карткового рахунку грошові кошти в сумі 7 833 (сім тисяч вісімсот тридцять три) грн 03 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь держави 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: