Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1193/18 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 43 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/1193/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за половину вартості спільного майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О. М., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну йому Ѕ частину автомобіля CHEVROLET AVEO LT, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 58000 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що 14 травня 2011 року між ним та ОСОБА_2 укладений шлюб, який зареєстрований виконкомом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району, актовий запис № 30. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року шлюб між ними розірвано.

В травні 2017 року, під час перебування у шлюбі, вони за спільні кошти придбали автомобільCHEVROLET AVEO LT, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 116000 грн. Право власності на цей транспортний засіб було зареєстроване на ім'я дружини.

Оскільки після розлучення він та ОСОБА_2 не можуть дійти згоди щодо поділу зазначеного автомобіля, позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2018 року позов задоволено.

Постановлено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58415 грн грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля CHEVROLET AVEO LT, державний номерний знак НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України. Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Посилається також на ч. 3 ст. 370 ЦК України, відповідно до якої виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього кодексу, ч. 2 якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. В разі коли один із подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності.

Вказує, що відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вносила. Натомість у справі відсутні дані щодо її спроможності виплатити позивачу компенсацію у розмірі 58415 грн. Стверджує, що після розірвання шлюбу із позивачем проживає в орендованій квартирі разом із дитиною та всі кошти вона витрачає на сплату оренди житла, комунальних послуг, утримання дитини, купівлю продуктів харчування та предметів першої необхідності.

Окрім того, наголошує, що заперечувала проти задоволення позову, оскільки спірний автомобіль купувався в основному за рахунок її особистих коштів, які вона отримала від своїх батьків. Відтак спірне рухоме майно не може бути спільно нажитим майном.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості здійснити відчуження спірного автомобіля та виплатити йому половину коштів від його продажу. Отже посилання на скрутне матеріальне становище є безпідставним.

Не підтверджені належними та допустимими докази й твердження ОСОБА_2 на ту обставину, що вказаний автомобіль придбаний за її особисті кошти.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, пояснивши, що визначена судом сума компенсації є занадто значною для відповідача, яка є військовослужбовцем, проживає в орендованому житлі та отримує невисоку заробітну плату. Окрім того, з нею проживає неповнолітня дитина, яку необхідно утримувати та забезпечувати речами для навчання й розвитку. Внаслідок скрутного матеріального становища вона не має можливості сплатити позивачеві 58415 грн. Також зазначила, що спірний автомобіль був придбаний за кошти у сумі 65000 грн., подаровані матір'ю ОСОБА_2, а також за кошти, взяті у позику та за спільні кошти сторін.

На думку позивача та його представника, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки ОСОБА_2 має можливість сплатити грошову компенсацію вартості Ѕ частини даного транспортного засобу, а її посилання на ту обставину, що автомобіль є її особистою власністю, не підтверджені належними доказами.

Окрім того, ОСОБА_1 також пояснив, що даний спір можливо вирішити лише шляхом стягнення на його користь грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля. Вказав, що не бажає користуватись цим транспортним засобом, який тривалий час перебуває у володінні його колишньої дружини. З часу його придбання пройшло два роки, протягом яких автомобіль експлуатувався, що вплинуло на його технічний стан.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 травня 2011 року. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року шлюб між ними розірвано.

Зміст довідки Територіального сервісного центру №1841 регіонального сервісного центру в Житомирській області МВС України від 25 травня 2018 року №1142 свідчить про те, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 квітня 2017 року, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на автомобіль CHEVROLET AVEO 1498, 2006 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. Вартість придбаного транспортного засобу становила 116830 грн. ( а.с.40).

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз зазначеної норми свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року ( справа №6-843цс17).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що вказаний автомобіль придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та є їх спільною сумісною власністю. ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності на даний транспортний засіб та не надано належних доказів на підтвердження доводів про те, що спірне рухоме майно було придбане за її особисті кошти.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь позивача 58415 грн. грошової компенсації за Ѕ частину спірного автомобіля.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під час судового розгляду сторони не дійшли згоди щодо вартості автомобіля CHEVROLET AVEO 1498, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Належних та допустимих доказів на підтвердження його вартості на час розгляду справи, суду не надано, клопотань щодо призначення судом відповідної експертизи від сторін не надходило.

При вирішенні спору суд виходив з того, що вартість автомобіля становить 116830 грн., за які він був придбаний 29 квітня 2017 року. Проте, враховуючи відсутність згоди між сторонами з даного питання, ціна спірного рухомого майна при його купівлі не може вважатись його вартістю на час розгляду справи.

Згідно з вимогами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Так, згідно з частинами 2-4 даної норми, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2, зокрема, посилалась на ту обставину, що нею не були внесені кошти на депозитний рахунок суду.

Проте, аналіз ст. 364 ЦК України дає підстави для висновку, що у випадку надання співвласником згоди на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, ризик невиплати такої компенсації несе сам співвласник, отже відсутня необхідність внесення іншою стороною вартості такої частки на депозитний рахунок суду.

Зазначена умова є необхідною у тому разі, коли позивач, який є співвласником майна, ставить питання про позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі ( ст. 365 ЦК України).

Водночас, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15, відповідно до якого при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного із співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Судом встановлено, що відповідач проживає разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позивач не заперечував ту обставину, що ОСОБА_2 та донька проживають в орендованому житлі. Вказані обставини свідчать про те, що сплата позивачеві вартості Ѕ частини автомобіля у розмірі 58415 грн. становитиме для неї надмірний тягар.

Враховуючи положення ч.3 ст.319 ЦК України, відповідно до якої усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, а також з огляду на закріплені у п.6 ст.3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, які спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити частково та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем й відповідачем право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля, за кожним, залишивши автомобіль у їх спільній частковій власності.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з постановленням нового,- про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.259,268,367 ,368,374, 376,381-384 ЦПК України , суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, за кожним.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 12 лютого 2019 року.