Номер провадження: 22-ц/813/1591/19
Головуючий у першій інстанції Погрібний С.О.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач Приморський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року у складі судді Погрібного С.О.,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, просила визнати за нею право власності на автомобіль марки LEXUS RX400, 2008 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 , колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року; зняти арешт з вказаного автомобіля, накладений Приморським відділом державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області з виконання виконавчого документа №522/15813/15-ц, виданого 01.04.2016 року Приморським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 31.12.2009 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 спірний автомобіль, який належав відповідачці на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року за грошові кошти в розмірі, еквівалентному 43500,0 доларів США, які позивачка передала, а відповідач отримала.

Передача зазначеного автомобіля від продавця покупцю відбулася 31.12.2009 року, додатково сторони домовились в подальшому здійснити перереєстрацію автомобіля в органах ДАІ.

Проте, під час звернення позивачки до РЕВ-1 УДАІ ГУМВС України в Одеській області щодо реєстрації цього автомобіля ОСОБА_1 стало відомо, що у січні 2010 року на цей автомобіль накладено арешт слідчим відділом УСБУ в Одеській області та вже згодом, у жовтні цього року, цей автомобіль визнаний речовим доказом у кримінальній справі та переданий на відповідальне зберігання позивачці.

Також, ОСОБА_1 стало відомо, що постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ковтун Л.Ю., в ході виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2016 року щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, накладено арешт на цей спірний автомобіль.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 про визнання права власності та зняття арешту з автомобіля задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «LEXUS» НОМЕР_4 , 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року.

Знято арешт з зазначеного автомобіля, накладений Приморським відділом державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області з виконання виконавчого документа №522/15813/15-ц, виданого 1.04.2016 року Приморським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості. Зазначено, що позивач, сплативши відповідачу грошові кошти вартості автомобіля, став його добросовісним набувачем, набув право власності, а тому накладений арешт ДВС порушує її права та інтереси як власника транспортного засобу. При цьому, під виглядом оформленої довіреності було укладено договір купівлі-продажу, тобто оформлення довіреності є удаваним правочином.

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 .

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що правових підстав для визнання права власності на автомобіль згідно договору купівлі-продажу у суду не було, оскільки договір не був укладений в письмовій формі, автомобіль не був знятий з обліку у підрозділі ДАІ. Апелянт посилається на ту обставину, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля та не є підставою визнання права власності на автомобіль.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано відзив, яким вона заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що розписка про отримання коштів є письмовою формою договору, який укладений у відповідності до ст. 207 ЦК України. Також, зазначає, що діючим законодавством не встановлено обов`язок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, обов`язку державної реєстрації правочину купівлі-продажу автомобіля не встановлено також.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 18 червня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року скасовано з процесуальних питань, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду Одеської області.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.07.2018 року у складі судді Заїкіна А.П. справу прийнято до провадження.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.07.2018 року справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2019 року справу прийнято до провадження колегії суддів та призначено до розгляду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, сплативши відповідачу грошові кошти вартості автомобіля, став його добросовісним набувачем, набув право власності, а тому накладений арешт ДВС порушує її права та інтереси як власника транспортного засобу. При цьому, під виглядом оформленої довіреності було укладено договір купівлі-продажу, тобто оформлення довіреності є удаваним правочином.

Проте, погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з`ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на транспортний засіб марки «LEXUS» RX400», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року (т.1 а.с.5).

17.04.2009 року ОСОБА_2 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в органах ДАІ МВС України з питань, які пов`язані з розпорядженням належним їй спірним автомобілем; довіреність видана з правом передоручення строком на три роки (т.1 а.с.14).

31.12.2009 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважив ОСОБА_5 або ОСОБА_1 представляти інтереси власника в органах ДАІ УВС України з питань, які пов`язані з розпорядженням належним ОСОБА_2 спірним автомобілем. Довіреність видана строком до 17.04.2012 року (т.1 а.с.13).

З розписки від 31.12.2009 року вбачається, що ОСОБА_6 отримала оплату за автомобіль марки «Lexus RX400», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , суму у розмірі 43 500 дол. США (т.1 а.с.7).

З розписки, складеної ОСОБА_2 12.05.2016 року, вбачається отримання через ОСОБА_6 , яка діяла в її інтересах, від ОСОБА_1 за здійснений 31.12.2009 року продаж автомобілю марки «Lexus RX400», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , суми у розмірі 43500 дол. США (т.1 а.с.6).

11.04.2012 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважила ОСОБА_1 експлуатувати та розпоряджатись (продавати, обміняти, страхувати, здавати в оренду, проходити техогляд тощо) автомобілем, належним ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.01.2009 року, тип ТЗ легковий універсал, марки LEXUS, модель RХ400, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 (т.1 а.с.12).

З копії листа слідчого відділу УСБУ в Одеській області, направленого 01.10.2010 року на адресу начальника УДАІ УМВС України в Одеській області вбачається, що слідчим відділом розслідується кримінальна справа №811, порушена за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, в межах якої 01.10.2010 року слідчим відділом УСБУ в Одеській області встановлено місцезнаходження автомобіля марки «Lexus RX400», реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 та цього ж дня автомобіль оглянутий працівниками УСБУ в Одеській області, визнаний в якості речового доказу по вказаній кримінальній справі і переданий на відповідальне збереження власнику ОСОБА_1 (т.1 а.с.16).

Дана обставина щодо визнання спірного транспортного засобу речовим доказом та повернення його власнику на відповідальне збереження також підтверджується вироком Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2012 року (т.1 а.с.52-66).

Вищевикладені обставини підтверджують факт користування позивачем ОСОБА_1 спірним транспортним засобом, але не визначають її право власності на автомобіль.

Щодо удаваності правочину, на який посилався суд першої інстанції, то дійсно, як роз`яснив Верховний Суд України в п. 25 постанови пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Разом з тим, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Зустрічний позов з цього приводу не заявлявся.

Одночасно, видача довіреності є одностороннім правочином, а договір купівлі продажу двостороннім і незважаючи на відсутність в ст. 235 ЦК України посилання на однопорядковість правочинів - односторонній та двосторонній, слід виходити з того, що правочин, який приховується, та правочин, який фактично вчинений повинні бути одного порядку.

Фактично посилаючись на удаваність правочину та приховання договору купівлі-продажу позивач повинен був довести, що такий договір укладено з прихованням під іншою правовою формою.

Відповідно до ст. ст. 181, 182 ЦК України режим нерухомої речі може бути поширений законом на речі, права на які підлягають державній реєстрації. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оформлення довіреності не є підставою для набуття права власності на автомобіль, оскільки це право виникає з моменту його державної реєстрації.

Станом на день подання позову ОСОБА_1 23.06.2016 року та ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції 20.12.2016 року, спірний автомобіль зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 Доказів зняття автомобіля з реєстраційного обліку у зв`язку з відчуженням, позивачем не надано.

Крім того, висновки суду першої інстанції щодо визнання права власності за ОСОБА_7 на вказаний спірний автомобіль на підставі ст. 392 ЦК України, є помилковими, оскільки видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем, а також розписка не свідчать про укладення договору купівлі-продажу автомобіля та, відповідно, визнання права власності, оскільки вони не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

Згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Договір доручення за своїм юридичним змістом є договором про представництво та не може трактуватись як посвідчення договору купівлі-продажу.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляв.

Автомобіль є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, оскільки має неповторні номери складових частин та агрегатів, і підлягає обов`язковій державній реєстрації.

У пункті 2 ч. 1 ст. 181 ЦК України визначено, що режим нерухомої речі поширюється на речі, права на які підлягають державній реєстрації. Тобто, на автомобіль поширюється правовий режим нерухомої речі.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі (правовий режим яких носять і транспортні засоби), їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частина 2 названої статті передбачає, що державна реєстрація таких прав здійснюється відповідним органом (згідно ч. 4 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» таким органом реєстрації для автомобілів є сервісний центр МВС).

Отже, будь-яка фізична чи юридична особа стає власником транспортного засобу з моменту реєстрації його на своє ім`я в підрозділі сервісного центру МВС.

Державна реєстрація і облік здійснюються органами сервісного центру МВС, а їх порядок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (назва Постанови в редакції Постанови КМУ № 1371 від 23.12.2009, на момент виникнення спірних правовідносин постанова КМУ № 1388-98 року, носила назву «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок»).

У п. 1 вказаного нормативного акту (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було зазначено, що: «Цими Правилами встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок та видачі реєстраційна документів і номерних знаків».

У новій редакції пункт 1 Порядку має аналогічний зміст: «Цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також: самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків».

Пунктом 2 Порядку (як у старій, так і в новій редакції) передбачено, що цей нормативний акт є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

В абзаці 1 п. 7 Порядку (як раніше, так і нас сьогоднішній день) визначено, що власники транспортних засобів та особи, які їх експлуатують на законних підставах, зобов`язані їх зареєструвати (перереєструвати) упродовж 10 днів після придбання (одержання).

У п. 5 Порядку (а так само і у п. 5 вказаного нормативного акту в старій редакції) зазначено, що «Особи, які порушують цей Порядок, несуть відповідальність згідно із законодавством».

Таким чином, дії по відчуженню транспортних засобів не повинні суперечити визначеному порядку державної реєстрації транспортних засобів та мають здійснюватися у відповідності до вказаного Порядку (у старій редакції - Правил).

Пунктом 8 Порядку чітко встановлено, що перед відчуженням, транспортний засіб, що перебував в експлуатації і зареєстрований в підрозділі ДАІ, повинен бути знятий там з обліку.

Таким чином, законодавець визначив спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, тому визнання укладеним договору купівлі-продажу та права власності на нього не є належним способом захисту порушеного права.

Отже, до вчинення дій щодо реєстрації автомобіля, передбачених вищевказаним Порядком, відповідач не мав права відчужувати спірний автомобіль, а позивач не мав права його придбати.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 . діяли всупереч вказаним Правилам, хоча, як стверджує сам позивач, вони від початку мали намір здійснити відчуження автомобіля.

Згідно ст. ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

Видача довіреності на право керування та розпорядження транспортним засобом і укладення договору купівлі-продажу автомобіля мають різні правові наслідки.

Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 16.12.2015 року №688 видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Згідно Порядку, у відносинах, пов`язаних з реєстрацією та обліком транспортних засобів, вказана довіреність надає особі право експлуатувати автомобіль, представляти інтереси власника в підрозділах Державтоінспекції і навіть зняти його з обліку для реалізації, але на підставі такої довіреності особа не має можливості без власника, вказаного в реєстраційних документах, самостійно зняти з обліку автомобіль, щоб перереєструвати його на себе ж самого.

Таким чином, колегія суддів вважає, що той правочин, який заключили позивач та відповідач юридично не зафіксував зміну права власності на транспортний засіб, і це підтверджується записом нотаріуса про те, що довіреність видана на підставі усного договору з метою уповноваження експлуатувати та розпоряджатись вказаним автомобілем.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Щодо зібраних по справі доказів, які на думку позивача свідчать про фактичне користування та виникнення права власності, зокрема копій полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: поліс №ВЕ/1699674, строк дії якого становить з 20.05.2010 року до 19.05.2011 року, страхувальник ОСОБА_1 ; поліс №АВ/9936523, строком з 30.09.2012 року до 29.09.2013 року, отримувачем полісу є також ОСОБА_1 ; поліс №АІ/6457881 від 21.10.2014 року, строком з 21.10.2014 року до 20.10.2015 року, страхувальником відповідно до якого виступає ОСОБА_1 ; поліс №АЕ/2739262, строком з 21.10.2015 року до 10.10.2016 року, страхувальником до якого є ОСОБА_1 (т.1 а.с. 8, 9, 10, 11); актами виконаних робіт ФОП ОСОБА_8 від 25.02.2010 року, 03.04.2011 року, 29.09.2014 року, 12.12.2014 року, за якими замовником проведення техобслуговування спірного автомобіля виступає ОСОБА_1 (т.1 а.с. 48, 49, 50, 51); постанова у справі про адміністративне правопорушення від 22.10.2015 року та протокол про адміністративне правопорушення від 22.10.2015 року, відповідно до яких ОСОБА_1 , керуючи вказаним спірним автомобілем здійснила порушення ПДР України (т.1 а.с. 45, 46), то вказані докази свідчать про потенційне користування (експлуатацію) спірним автомобілем позивачем, а не виникнення права власності на нього.

Таким чином, доводи позивача щодо правомірності набуття права власності на спірний автомобіль, що підтверджується розпискою та довіреністю, вільне володіння вказаним транспортом протягом 6 -7 років, проведення ремонтних робіт, технічного обслуговування, страхування автомобілю в своїй сукупності не доводять набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, оскільки право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, проте, коли законом, для певного виду майна, передбачена спеціальна процедура набуття його у власність, в даному випадку державна реєстрація, то майно вважається набутим правомірно з моменту вчинення таких дій, чого в даному випадку зроблено не було.

Фактично в матеріалах справи відсутні допустимі докази укладення договору купівлі продажу автомобілю. При цьому, допустимість доказів визначена судом з врахуванням встановленого порядку реєстрації транспортних засобів. Інші докази можуть свідчити про наявність інших правовідносин між сторонами, визначення наслідків яких виходить за межі цього провадження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2016 року, яке набрало законної сили 01.04.2016 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу: за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 401098,50 грн. та три відсотки річних у розмірі 11670,32 грн.; за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 540200 грн. та три відсотки річних у розмірі 15717,60 грн.; за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 837310 грн. та три відсотки річних у розмірі 24362,28 грн.; за договором позики від 08.01.2015 року у розмірі еквівалентному 977762 грн. та три відсотки річних у розмірі 27243,40 грн.; а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3775,80 грн. (т.1 а.с.83-86).

На виконання вказаного рішення суду 01.04.2016 року був виданий виконавчий лист та 15.04.2016 року постановою державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ було відкрито виконавче провадження (т.1 а.с.87).

Постановою державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ від 12.05.2016 року накладений арешт на все рухоме та все нерухоме майно в межах суми боргу, а також на спірний автомобіль, що належить боржнику ОСОБА_2 ; заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 лише в межах суми боргу у розмірі 2 839 139,90 грн. (т.1 а.с.88).

Постановою державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ від 12.05.2016 року оголошений розшук майна вказаного спірного автомобіля, що належить боржнику ОСОБА_2 (т.1 а.с.32), автомобіль розшуканий та розміщений на арешт майданчик, відповідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № НОМЕР_5 від 08.06.2016 року (т.1 а.с. 23).

Пунктом 41 Порядку заборонено зняття з обліку транспортних засобів, стосовно яких є ухвала суду про накладення арешту або заборону зняття з обліку чи постанова слідчого або державного виконавця про накладення арешту.

За приписом ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Оскільки, державним виконавцем, на підставі рішення суду, яке є обов`язковим для виконання, було накладено арешт на спірний транспортний засіб, який належить боржнику ОСОБА_2 на праві приватної власності, тому підстави для виключення спірного автомобіля з-під арешту та зняття заборони на його відчуження не вбачається.

Враховуючи, що спірний автомобіль у встановленому законом порядку не був зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 , виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 (власника автомобіля) суми боргу у розмірі 2839139,90 грн. не завершено, а постановою державного виконавця накладено арешт на все належне ОСОБА_2 рухоме та нерухоме майно в межах суми боргу, тому правових підстав для задоволення позовних вимог щодо звільнення автомобіля з-під арешту немає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та ухвалив судове рішення передчасно, без повного всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання права власності та зняття арешту з автомобіля відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець