Постанова
Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 524/8543/16-ц
провадження № 61-9016св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Кременчуцька міська рада Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 грудня 2016 року у складі судді Рибалки Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2017 року в складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниця Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кременчуцької міської ради Полтавської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01 квітня 2011 року його було призначено на посаду головного лікаря Третьої міської лікарні м. Кременчука. На підставі розпорядження виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на наказу Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області з ним було укладено контракт на термін з 29 березня 2015 року до 28 березня 2020 року.

Звертав увагу на те, що розпорядженням міського голови м. Кременчука Полтавської області від 07 жовтня 2016 року його було звільнено з посади головного лікаря Третьої міської лікарні м. Кременчука на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), у зв`язку із систематичним невиконанням умов, визначених контрактом.

Вважав, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, йому не надано можливості подати пояснення, не враховано перебування його на час звільнення у відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції (далі АТО), не враховано ступінь тяжкості проступку, заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, попередня робота працівника.

Посилаючись на наведене та на те, що незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, втрати зв`язків та звичного способу життя, ОСОБА_1 просив скасувати розпорядження міського голови м. Кременчука Полтавської області від 07 жовтня 2016 року № 517-КВ про звільнення його з посади головного лікаря Третьої міської лікарні м. Кременчука; поновити його на вказаній посаді на умовах, визначених контрактом від 27 березня 2015 року; стягнути з Кременчуцької міської ради Полтавської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнень до дня фактичного поновлення на посаді; стягнути з відповідача на свою користь 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 5 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 грудня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного лікаря Третьої міської лікарні м. Кременчука на тих же умовах, що були встановлені контрактом від 27 березня 2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області. Стягнуто з Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2016 року по 14 грудня 2016 у розмірі 24 757,92 грн. Стягнуто з Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати середнього заробітку в межах суми за один місяць.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм трудового законодавства та процедури звільнення працівника з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2017 року апеляційні скарги міського голови м. Кременчука Полтавської області Малецького В. О. та Кременчуцької міської ради Полтавської області відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем в розпорядженні про звільнення позивача з роботи не конкретизовано, які саме порушення стали підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та дати їх вчинення, а визначення таких порушень судом на власний розсуд є неможливим, оскільки суд позбавлений права довільно тлумачити зміст наказів в частині визначення підстав для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності. Посилаючись на наведене колегія суддів вважала, що висновок суду першої інстанції про недотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України є правильним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року Кременчуцька міська рада Полтавської області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2017 року,в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм трудового законодавства за систематичне невиконання умов, визначених контрактом. Доказом систематичного невиконання ОСОБА_1 умов контракту є два дисциплінарних стягнення у вигляді догани, що підтверджується актом від 16 серпня 2016 року, складеного за результатами перевірки, проведеної відділом внутрішнього контролю та аудиту виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області. Під час проведення зазначеної перевірки встановлені порушення, строк притягнення до дисциплінарної відповідальності за які не сплив, що спростовує висновки судів про те, що позивач було звільнено за порушення щодо яких сплив строк для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Вважає, вручення позивачу розпорядження про звільнення під час його перебування у відрядженні в зоні АТО не може бути підставою для його поновлення на посаді, оскільки позивач самовільно відбув до медичних закладів Луганської та Донецької областей, адже компетентними органами не відряджався.

Також зазначає про те, що суди безпідставно стягнули з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження такої вимоги.

Заперечень на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі та витребувано справу.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки їх постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що з 01 листопада 2003 року ОСОБА_1 працював у Третій міській лікарні м. Кременчука на різних посадах, що підтверджується записами в його трудовій книжці.

Згідно з розпорядженням секретаря Кременчуцької міської ради від 27 березня 2015 року № 84-КВ ОСОБА_1 продовжено термін перебування на посаді головного лікаря Третьої міської лікарні м. Кременчука на п`ять років, у зв`язку із цим з ним укладено контракт на термін з 29 березня 2015 року до 28 березня 2020 року.

Розділом 4 контракту передбачено, що керівник несе відповідальність за неналежну організацію бухгалтерського обліку з визначенням облікової політики та збереження оброблених документів, регістрів бухгалтерського обліку і звітності згідно із законодавством; недотримання вимог законодавства про працю та охорону праці у закладі; невиконання статутних завдань закладу і умов цього контракту з вини керівника.

Відповідно до розділу 5 контракту встановлено, що дія цього контракту припиняється із закінченням строку, на який його укладено; за згодою сторін; з ініціативи органу управління майном, до закінчення цього строку дії цього контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України та за цим контрактом; з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Підпунктом 1-4 пункту 5.3 розділу 5 контракту встановлено, що цей контракт може бути розірваний, а керівник звільнений з посади з ініціативи органу управління майном до закінчення строку дії контракту у разі:

систематичного невиконання керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених цим контрактом;

у разі одноразового грубого порушення керівником вимог законодавства чи обов`язків, передбачених цим контрактом, внаслідок чого закладу завдано значних збитків;

у разі невиконання закладом зобов`язань перед бюджетом та пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати з вини керівника;

у разі неподання або несвоєчасного подання органові управління майном на затвердження кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету та штатного розпису закладу та з інших підстав, визначених пунктами 5-11 розділу 5 контракту.

Згідно з розпорядженням начальника генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 15 грудня 2014 № 347/2584 Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. М. І. Пирогова задіяний як етап лікувально-евакуаційного забезпечення у загальній структурі військового забезпечення військовослужбовців, в складі сил АТО у Донецькій та Луганській областях України.

Відповідно до наказу Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. І. Пирогова від 23 вересня 2016 року позивач, як головний лікар, відряджений для виконання обов`язків хірурга терміном на 30 днів (з 01 жовтня до 30 жовтня 2016 року) до медичних закладів Донецької і Луганської областей в складі добровольців учасників 6 ротації для виконання завдання хірурга у складі Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова в зоні АТО.

30 вересня 2016 року в Управлінні охорони здоров`я виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області зареєстровано заяву позивача про добровільне волевиявлення на відрядження в зону АТО. Аналогічна за змістом заява зареєстрована на ім`я міського голови м. Кременчука Малецького В. О

Розпорядженням міського голови м. Кременчука від 07 жовтня 2016 № 517-КВ про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря Третьої міської лікарні, з урахуванням наказу № 387 від 11 вересня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », виданого управлінням охорони здоров`я виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, розпорядження міського голови від 01 квітня 2016 року № 141-КВ «Про застосування заходів дисциплінарного стягнення до головного лікаря Третьої міської лікарні Українця В. В.», результатів перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності Третьої міської лікарні, проведеної відділом внутрішнього контролю та аудиту виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, викладені в акті від 16 серпня 2016 року № 27-18/07, ОСОБА_1 звільнено з посади головного лікаря Третьої міської лікарні з дати підписання цього розпорядження у зв`язку з систематичним невиконанням умов і обов`язків, визначених контрактом від 27 березня 2015 року, на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Зазначене розпорядження вручено позивачу 07 жовтня 2016 року під час перебування у відрядженні в зоні АТО, зокрема, у м. Волноваха Донецької області.

Нормативно-правове обґрунтування

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з часиною першою статті 147 КЗпП України належать: догана та звільнення.

Звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що при звільненні позивача допущено порушення вимог чинного трудового законодавства, зокрема, звільнення відбулося без конкретизації причини, з посиланням на акт перевірки від 16 серпня 2016 року із зазначенням порушень, за які на момент звільнення позивача сплив строк для застосування до них дисциплінарного стягнення, та враховуючи недоведеність відповідачем системності невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про поновлення позивач на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України та моральної шкоди.

Твердження заявника про те, що суд помилково прийшов до висновку про порушення строку на притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки з урахуванням правил про обчислення строку для застосування дисциплінарного стягнення місячний строк починається саме з дня виявлення проступку, а не факту порушення, є безпідставними, з огляду на те, що відповідно до частини другої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Крім того, відповідачем не було дотримано вимог частини першої статті 149 КЗпП України щодо відібрання пояснень у позивача після проведення перевірки, акт перевірки йому особисто не вручався. Запити щодо надання інформації направлені під час проведення перевірки головним спеціалістом відділу внутрішнього контролю та аудиту, які були додані до апеляційної скарги, не є підтвердженням дотримання роботодавцем положень частини першої статті 149 КЗпП України.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач добровільно вибув до зони АТО не спростовують правильність висновків судів першої інстанції, оскільки те, що позивачу було вручено розпорядження у період перебування у відрядженні не стало підставою для його поновлення на роботі. Суди не мотивували свої рішення, що саме це порушення з боку відповідача стало підставою для часткового задоволення позову.

Твердження заявника про те, що стягнення моральної шкоди відбулося за відсутності належних доказів, що підтверджують розмір моральних страждань, втрату життєвих зв`язків, є безпідставними, оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак
Г. І. Усик