П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 22-12173 Головуючий у1-й інстанції - Усатова І. А.

Унікальний № 760/24852/18 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лук?яненко Жанни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про зобов`язання вчинити дії,-

у с т а н о в и л а:

У вересні 2018 року адвокат Лук?яненко Ж. В. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ "Українська залізниця" про зобов`язання вчинити дії, в якому просила зобов`язати ПАТ "Українська залізниця" запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу на цьому підприємстві на рівнозначній посаді у зв`язку з ліквідацією з 01 липня 2017 року Департаменту електропостачання ПАТ "Українська залізниця", а відтак, і посади начальника Департаменту електропостачання ПАТ "Українська залізниця", яку ОСОБА_1 обіймає з 29 грудня 2015 року(т.1, а.с.2-7).

Позов було обґрунтовано тим, з 29 грудня 2015 року до цього часу позивач працює на посаді начальника Департаменту електропостачання ПАТ "Українська залізниця". 22 березня 2017 року на засіданні правління ПАТ "Українська залізниця" було ухвалене рішення про утворення у складі апарату управління ПАТ "Українська залізниця" Департаменту електрифікації та електропостачання чисельністю 34 штатні одиниці та ліквідацію з 01 липня 2017 року Департаменту електропостачання чисельністю 34 штатні одиниці.

Позивач вказував, що згідно з пунктом 6.5 Витягу від 28 березня 2017 року № Ц-59/210-2017 з протоколу № Ц-57/21 Ком.т. засідання правління ПАТ "Укрзалізниця" від 22 березня 2017 року директор департаменту управління персоналом та соціальної політики мав забезпечити переведення та вивільнення працівників Департаменту електропостачання з дотримання вимог чинного законодавства, а 03 квітня 2017 року було видано відповідний наказ відповідача.

Позивач посилався на те, що з 18 липня 2016 року до 28 березня 2017 року включно з незалежних від нього причин він був відсутній на роботі, оскільки 18 липня 2016 року його було викрадено, після чого його незаконно тримали в будинку, розташованому в с. Фастівець, Фастівського району, Київської обл. 26 березня 2017 року його було звільнено працівниками поліції та 29 березня 2017 року позивач вийшов на роботу. Під час викрадення позивача невідомими 18 липня 2016 року йому було завдано тілесні ушкодження. Протягом незаконного тримання йому не надавалась медична допомога. Крім того, умови незаконного тримання значно погіршити стан його здоров`я. Тому з 04 квітня 2017 року позивач знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, а з 05 червня 2017 року він взяв щорічну оплачувану відпустку, яка продовжувалась ПАТ "Українська залізниця" на час перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується відповідними листками непрацездатності.

Враховуючи вищезазначені обставини позивачу тривалий час не було відомо про прийняте правлінням ПАТ "Українська залізниця" рішення про утворення у складі апарату управління ПАТ "Українська залізниця" Департаменту електрифікації та електропостачання чисельністю 34 штатні одиниці та ліквідацію з 01 липня 2017 року Департаменту електропостачання чисельністю 34 штатні одиниці.

У зв`язку із виробничою необхідністю 27 лютого 2018 року позивач зі свого домашнього номеру телефону намагався зателефонувати до регіональних філій ПАТ "Українська залізниця" за допомогою міжміського залізничного зв`язку. Ця послуга на його абонентському номері була відключена. На звернення до директора філії "Центральна станція зв`язку" із проханням надати роз`яснення щодо причини відключення вказаної послуги на абонентському номері позивача, останній отримав відповідь від 06 березня 2018 року №ЦСЗ-29/585, яка містила інформацію про скорочення посади начальника Департаменту електропостачання ПАТ "Українська залізниця".

12 березня 2018 року позивач звернувся до виконуючого обов`язки голови правління ПАТ "Українська залізниця" Кравцова Є.П. за підтвердженням інформації про скорочення його посади. Додатково 12 березня 2018 року позивач направив звернення до Державної аудиторської служби України, яка станом на той час проводила перевірку діяльності відповідача, з проханням дослідити питання необґрунтованих витрат на оплату праці працівникам, посади яких скорочено при реорганізації, та порушення відповідачем положень Кодексу законів про працю, зокрема, при введені в дію рішення правління ПАТ "Укрзалізниця" від 22 березня 2017 року щодо ліквідації з 01 липня 2017 року Департаменту електропостачання.

27 березня 2018 року листом № ЦЦУП - 11/62 відповідач повідомив позивача про ліквідацію Департаменту електропостачання ПАТ "Українська залізниця", а також те, що посада, яку він обіймає, вилучена зі штатного розпису. Крім цього було додано, що попередження про скорочення посади позивач отримає в установленому законодавством порядку. У свою чергу Державна аудиторська служба листом від 27 березня 2018 року № 05-16/275 поінформувала позивача, що в ході ревізії фінансово-господарської діяльності відповідача питання, викладені у його зверненні, будуть досліджені, результати - повідомлені по закінченню ревізії. 10 липня 2018 року додатково листом № 05-16/559 Державна аудиторська служба України поінформувала, що акт від 04 червня 2018 року № 05-21/4, складений за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності відповідача, зокрема і питань, викладених у зверненні позивача від 12 березня 2018 року, передано до Національного антикорупційного бюро України. Цей акт НАБУ приєднано до матеріалів кримінального провадження № 0000460 від 05 грудня 2016 року та заборонено Державній аудиторській службі розголошувати відомості досудового розслідування.

24 липня 2018 року позивач звернувся до директора НАБУ з питанням розглянути можливість надати йому інформацію про результати ревізії фінансово-господарської діяльності відповідача в частині питань, порушених у його зверненні до Державної аудиторської служби України від 12 березня 2018 року. Після отримання дозволу НАБУ, 14 серпня 2018 року Державна аудиторська служба України надала позивачу витяг з акту від 04 червня 2018 року № 05-21/4, в якому зазначено, що під час ревізії, в межах компетенції, досліджено звернення позивача від 12 березня 2018 року. Зокрема, встановлено, що попередження про скорочення посади йому не надавалось, посади для подальшого працевлаштування також запропоновані не були. В акті Державної аудиторської служби від 04 червня 2018 року № 05-21/4 також наголошено, що частиною третьою статті 32 Кодексу законів про працю України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці працівник має бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Позивач вказував на те, що безпосередньо в акті міститься висновок про те, що з огляду на те, що ПАТ "Українська залізниця" не вжито в повній мірі всіх заходів щодо своєчасного попередження працівників про можливе звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та можливого працевлаштування працівників, шляхом пропонування (пошуку) вакантних посад, на які можуть бути призначені зазначені працівники, і це однозначно свідчить про порушення вимог статті 49-2 КЗпП.

Крім того, позивач посилався на те, що за час перебування на посаді начальника Департаменту електропостачання він не мав дисциплінарних стягнень, а навпаки, отримував виплати та заохочення.

Тому, враховуючи його кваліфікацію та попередню продуктивність праці, тривалість безперервного стажу роботи на ПАТ «Українська залізниця», позивач має переважне право на заняття посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання або іншої рівнозначної. Перебування тривалий час на посаді, яка скорочена 01 липня 2017 року, без отримання попередження про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та пропозицій іншої роботи на ПАТ «Українська залізниця» порушує принцип юридичної визначеності щодо трудових прав і обов`язків позивача.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року адвоката Лук?яненко Ж. В. в інтересах ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю заявленого позову.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Лук?яненко Ж. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю (т.2, а.с.66-81).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» вказало, що стороною позивача не зазначено яким чином та не конкретизовано які саме його права порушено. Позивач передчасно звернувся до суду з позовом про зобов`язання запропонувати йому іншу роботу на підприємстві, рішення районного суду є законним та обґрунтованим та підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та його представника, адвоката Лук?яненко Ж. В., які підтримали апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника АТ «Українська залізниця», ОСОБА_2 , який заперечував проти апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

У відповідності до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, з 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 працює на посаді начальника Департаменту електропостачання ПАТ "Українська залізниця", що підтверджується наказом ПАТ "Українська залізниця» про переведення на іншу роботу № 240/ос від 29 грудня 2015 року.

22 березня 2017 року на засіданні правління ПАТ "Українська залізниця" було ухвалене рішення про утворення у складі апарату управління ПАТ "Українська залізниця" Департаменту електрифікації та електропостачання чисельністю 34 штатні одиниці та ліквідацію з 01 липня 2017 року Департаменту електропостачання чисельністю 34 штатні одиниці, а посада начальника Департаменту підлягає скороченню (т.1, а.с.8-19, 20).

Постановою КМУ від 31 жовтня 2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця"

Згідно з пунктом 19 Статуту АТ «Укрзалізниця», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 у редакції, чинній на час ухвалення рішення правління постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 52, АТ «Укрзалізниця» самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до пункту 23 Статуту для досягнення мети АТ «Укрзалізниця» та провадження господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» приймає внутрішні документи, обов`язкові для виконання всіма працівниками і підрозділами АТ «Укрзалізниця».

Пунктом 5 Статуту метою діяльності АТ «Укрзалізниця» визначено задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у безпечних та якісних залізничних перевезеннях у внутрішньому та міжнародному сполученні, роботах та послугах, що виконує (надає) АТ «Укрзалізниця», забезпечення ефективного функціонування та розвитку залізничного транспорту, створення умов для підвищення конкурентоспроможності галузі, а також отримання прибутку від провадження підприємницької діяльності.

При цьому, підпунктами 5, 6 пункту 98 Статуту визначено, що до компетенції правління належить визначення та затвердження організаційної структури товариства та його штатного розпису, встановлення чисельності працівників, затвердження положення про структурні підрозділи товариства.

Отже АТ «Укрзалізниця» має право самостійно приймати рішення щодо структури товариства, повноважень підрозділів, чисельності штату.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача запропонувати йому іншу роботу на підприємстві на рівнозначній посаді районний суд виходив з того, що позивач не зазначив у позові будь-яких обставин на підтвердження порушення його прав щодо пропозиції отримання іншої роботи на підприємстві.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т.2, а.с.57 звор.-59).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 та його представник, адвокат Лук?яненко Ж. В., також не навели таких обставин.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності обставинам справи висновків районного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення заявленого ним позову не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Частиною п`ятою ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14, №6-119цс14 та №6-110 цс14.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, посилався на те, що він має переважне право на заняття посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання або іншої рівнозначної. Перебування тривалий час на посаді, яка скорочена 01 липня 2017 року, без отримання попередження про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та пропозицій іншої роботи на ПАТ «Українська залізниця» порушує принцип юридичної визначеності щодо трудових прав і обов`язків позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КзпП, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Отже, ураховуючи вимоги трудового законодавства, обов`язок запропонувати працівнику вільну посаду у разі його звільнення у зв`язку із скороченням штату встановлений для роботодавця ч. 3 ст. 49-2 КЗпП і виникає одночасно з попередженням про звільнення.

У даній справі на час звернення позивача до суду із позовом та на час ухвалення оскаржуваного судового рішення попередження про звільнення позивачу не надавалось, тому право ОСОБА_1 на отримання пропозиції іншої роботи на підприємстві не може вважитись порушеним.

З огляду на таке районний суд дійшов вірного висновку щодо передчасного звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, оскільки його право на отримання пропозиції іншої роботи на підприємстві у зв`язку зі звільненням за скороченням штату не є порушеним, адже працівник продовжує працювати на займаній посаді та не попереджався про наступне звільнення.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неповноти судової перевірки та неврахування районним судом при вирішенні спору принципу юридичної визначеності, який не був дотриманий роботодавцем, оскільки позивач тривалий час перебуває у стані юридичної невизначеності щодо свого права на працю у зв`язку із не завершенням процедури скорочення його посади також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В рамках даної справи ОСОБА_1 заявлені вимоги про зобов`язання відповідача запропонувати йому іншу роботу на підприємстві на рівнозначній посаді. У цій частині районним судом правильно встановлено, що це право позивача не є порушеним. Водночас позовні вимоги про зобов`язання відповідача завершити процедуру скорочення посади, яку обіймає позивач, та здійснити процедуру його вивільнення у порядку, визначеному ст. 49-2 КЗпП України, ОСОБА_1 в рамках даного позову не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо допущених районним судом процесуальних порушень в ході вирішення клопотань позивача про витребування доказів також відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки, по-перше, районним судом у цій частині правильно встановлено, що заявлені до витребування докази не стосуються предмету доказування у справі; по-друге, у апеляційного суду немає підстав вважати, що відсутність зазначених позивачем у апеляційній скарзі та клопотаннях, що вирішувались апеляційним судом, доказів призвела до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо відсутності в оскаржуваному рішенні належного обґрунтування та ненадання оцінки висновку Державної аудиторської служби України про порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України відносно позивача, що міститься в Акті планової ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ "Українська залізниця" та його філій за період з 01.06.2016 до 31.12.2017 від 04.06.2018 № 05-21/4, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

По-перше, як вже зазначено вище, рішення суду є повністю мотивованим у розрізі заявлених позовних вимог.

По-друге, із зазначеного позивачем Акту ревізії убачається, що ПАТ "Укрзалізниця" не вжито в повній мірі всіх заходів щодо своєчасного попередження працівників про можливе звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та можливого працевлаштування працівників (т.1, а.с.57-61). Водночас у даній справі позовних вимог щодо своєчасного попередження про наступне звільнення не заявлено, а, як вже зазначено вище, обов`язок запропонувати працівнику вільну посаду у разі його звільнення у зв`язку із скороченням штату встановлений для роботодавця ч. 3 ст. 49-2 КЗпП і виникає одночасно з попередженням про звільнення.

Тому посилання позивача на невідповідність оскаржуваного рішення принципам, визначеним Європейським судом з прав людини щодо належного здійснення правосуддя, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга позивача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Лук?яненко Жанни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 вересня 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома