КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 756/6599/18
Головуючий у першій інстанції - Диба О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/6914/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у місті Києві, подану представником Лазаріді Оленою Андріївною на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, відповідно до якого просила скасувати постанову державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. від 29 вересня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02 грудня 2004 року ОСОБА_3 було складено заповіт на її ім`я, який було посвідчено секретарем виконкому Фасівської сільської ради Макарівського району Київської області Тимошенко Н.В. Після смерті спадкодавця, у визначені законом строки вона звернулася до відповідача із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, проте державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно з підстав порушення форми посвідчення заповіту, а саме: не було вказано час посвідчення заповіту, рік та місце народження спадкоємця, а також не роз`яснені норми Цивільного кодексу України.

Позивач вважаючи, що така відмова суперечить нормам чинного законодавства та порушує її права як спадкоємця, просила скасувати зазначену постанову державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. від 29 вересня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та скасовано постанову державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. від 29 вересня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, в особі свого представника Лазаріді О.А., подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що 29 вересня 2017 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори правомірно та на законних підставах було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із порушенням форми посвідчення заповіту, як цього вимагає ст.1247 ЦК України, а тому просило скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що нотаріус ухвалив постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з врахуванням вимог ст. 1247 ЦК України та п.157 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій» № 20/5 від 03 березня 2004 року, що діяли на час посвідчення заповіту. Зокрема, у зв`язку з тим, що у заповіті, складеному ОСОБА_3, відсутній час ( година та хвилини) складення заповіту, а також відсутній дата та місце народження заповідача підстав для вчинення зазначеної нотаріальної дії у нотаріуса не було.

Крім того, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не врахував роз`яснення Пленуму ВСУ, що викладені у постанові №2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчиненні», а саме при задоволенні скарги на нотаріальні дії суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчиненні, скасовуються. Задовольняючи скаргу на відмову і вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови і яку нотаріальну дію та хто повинене вчинити.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, скасувавши постанову державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. від 29 вересня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії в своєму рішення не зазначив, яку ж дію нотаріус повинен вчинити для захисту прав позивача.

16 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від адвоката ОСОБА_2 - Хомич Ю.В. , відповідно до якого вказує, що апелянтом не було зазначено, які саме питання щодо прав, свобод, інтересів чи обов`язків ГТУЮ у м. Києві було вирішено судом першої інстанції при ухваленні рішення 22 січня 2019 року та не зазначено в чому саме полягає неправильність застосування норм матеріального чи процесуального права.

При апеляційному розгляді справи представник Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лазаріді О.А. підтримала доводи апеляційної скарги та зазначила, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті не врахував, що позивач, заявивши вимоги про скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину не просила вирішити вказаний спір по суті, і таким чином суд першої інстанції її права не захистив.

Представник позивача у справі Хомич Ю.В. заперечила щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необґрунтованість мотивів викладених в постанові нотаріуса, а питання щодо подальшого захисту своїх права буде вирушено самим позивачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2004 року ОСОБА_3 було складено заповіт, відповідно до якого все майно, що буде належати йому на день його смерті, заповідається ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено секретарем виконкому Фасівської сільської ради народних депутатів Тимошенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №206 (а.с. 12, зворот).

Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 15 березня 2007 року заповіт за реєстровим номером №37320824 від 02 грудня 2004 року, заповідач - ОСОБА_3 , є чинним (а.с. 29-30).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 11 листопада 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 13).

15 березня 2007 року ОСОБА_2 звернулась до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі чого заведено спадкову справу №376 (а.с. 50).

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкове майно складається із права на земельну ділянку (пай) у розмірі 4,81 га без визначення меж частки в натурі, що знаходилось в КСП «Фасівське»; із житлового будинку житловою площею 11,9 кв. м із надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 ; із грошових вкладів в Ощадному банку м. Києва та Київської області; земельної ділянки площею 0,0517 га, розташованої за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Фасова ; та із земельної ділянки площею 0,2501 га, розташованої за адресою: Київська обл . , Макарівський р-н, с. Фасова (а.с. 27-66).

28 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно (а.с. 14).

Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. від 29 вересня 2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у зв`язку із порушенням форми посвідчення заповіту від імені ОСОБА_3 , а саме: не вказано час посвідчення заповіту, рік та місце народження спадкоємця, а також не роз`яснені норми статей Цивільного кодексу України при посвідченні заповіту (а.с. 15, зворот).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач у справі, ухвалюючи постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не правильно застосував норми, діючого законодавства на час складення заповіту, та помилково вважав, що роз`яснення секретарем сільської ради заповідачу норм ст. 534, 535 ЦК УРСР вплинули на його волевиявлення. Крім того, суд зазначивши, що заповіт ніким неоспорений та, виходячи з принципу правомірності правочинну визнав позовні вимоги ОСОБА_2 доведеними.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі рішення відповідає.

Так, відповідно до статті 1233 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчено уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Судом встановлено, що заповіт ОСОБА_3 посвідчений секретарем виконкому Фасівської сільської ради Макарівського району Київської області Тимошенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №206. Повноваження зазначеної посадової особи сторонами у вказаній справі не оспорюються.

Заповіт складений 2 грудня 2004 року у письмовій формі та підписаний власноручно заповідачем в присутності секретаря виконкому Фасівської сільської ради Макарівського району Київської області ОСОБА_5 , яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Особу заповідача встановлено за паспортом № НОМЕР_1 виданого 26 серпня 1999 року Ватутінським РУ ГУ МВС України в м.Києві (а.с.12).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним (частини третя - п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що заповіт ОСОБА_3 , що посвідчений секретарем виконкому Фасівської сільської ради Макарівського району Київської області Тимошенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №206 на час звернення позивачки до суду та ухвалення судом рішення є чинним. Обставини складення та посвідчення вказаного заповіту ніким не оспорюються.

Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом державний нотаріус посилався на те, що при складанні та посвідченні вказаного заповіту було допущено порушення норм Цивільного кодексу України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, а саме не вказано в заповіті час його посвідчення, рік та місце народження спадкоємця, а також в тексті заповіту роз`ясненні норми недіючого Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановив, що посилання відповідача на положення щодо порядку посвідчення заповітом встановленні у Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами» затвердженої наказом МЮ України №20/5 від 03 березня 2004 року є помилковим, оскільки заповіт посвідчувався в порядку, передбаченому Інструкцією "Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами", затвердженої наказом Міністерства Юстиції України №22/5 від 25.08.1994 року, якою не було передбачено вказаних у постанові відповідача вимог до складення та посвідчення заповітів уповноваженими особами органів місцевого самоврядування.

Апеляційний суд повністю погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині.

Зокрема п. 33 « Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25 серпня 1994 року на час складення та посвідчення заповіту, 2 грудня 2004 року, було передбачено, що заповіт повинен бути складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу).

Зазначеним вимогам заповіт відповідає, оскільки складений в письмовій формі, має місце його складення - село Фасова Макарівського району Київської області, та час - 02 грудня 2004 року, підписаний заповідачем.

Інших вимог, в тому числі і щодо зазначення у тексті заповіту дати та місця народження спадкоємця зазначеною Інструкцією не вимагалося, так як і не передбачено нормами ст. 1222, 1235, 1244 ЦК України.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав вказані дії відповідача неправомірними та скасував постанову.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час посвідчення заповіту заповідачу роз`яснено не ті норми закону, які підлягають роз`ясненню, не заслуговують на увагу, оскільки помилкове зазначення в заповіті статей 534, 535 ЦК України (1963 року) не тягне за собою недійсність заповіту та не призвели до неправильного волевиявлення спадкодавця.

Щодо доводів апеляційної скарги про не вирішення судом у своєму рішення спору по суті, а саме не зазначення, які дії повинен вчинити відповідач для захисту прав позивача, то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, звернувшись до суду із вказаним позовом, самостійно обрав спосіб захисту своїх порушених (не визнаних) прав і обґрунтував, на його думку, належними та допустимим доказами.

З урахуванням положень ст. 13 та ст. 367 ЦПК України, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не вправі сам виходити за межі заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом спір вирішений саме в межах заявлених позивачем вимог.

Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у місті Києві, подану представником Лазаріді Оленою Андріївною залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 13 червня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв