КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 754/9360/18
Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Оніщука М.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року,

встановив:

у липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд зменшити розмір аліментів, які були стягнуті з нього на користь відповідача судовим наказом Деснянського районного суду м.Києва від 04 травня 2018 року, з ј частини його доходів до 1000 грн., посилаючись на те, що він не працює та його матеріальний стан не дозволяє йому сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що судовим наказом Деснянського районного суду м.Києва від 04 травня 2018 року з нього на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх його доходів але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначав, що він не працює, не має постійного доходу, а тому не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Крім того, позивач вказував, що у нього на утриманні знаходиться його непрацездатна матір ОСОБА_4 , яка хворіє та потребує постійного догляду, він здійснює постійний догляд за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, а також у 2016 році ним надавались соціальні послуги інваліду ІІ групи ОСОБА_6 , який нездатний до самообслуговування. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1 000 грн. щомісячно, оскільки такий розмір аліментів більший 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та є достатнім для утримання дитини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведена неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального прав та послався на положення ст. 180, 181, 182, 183, 184, 192 СК України.

Як вбачається з матеріалів справ, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2012 року, у якому народилась дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04 травня 2018 року Деснянським районним судом м.Києва було видано наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_8 в розмірі ј частини усіх видів його заробітку, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не був врахований його майновий стан, що призвело до помилкового вирішення спору. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованим та не можуть бути підставою для скасування рішення суду з таких підстав.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір, а ч. 1 ст. 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, зокрема, про стягнення аліментів у відповідності до положень ч. 5 ст. 182 СК України, якою встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Судовий наказ, виданий за вказаними вимогами, не підлягає оскарженню.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При зверненні до суду із даним позовом, позивач посилався на те, що його майновий стан не дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі ј частини від доходу, оскільки він не працює та здійснює постійний догляд за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, утримує непрацездатну матір ОСОБА_4 , а також надавав соціальні послуги особі, нездатній до самообслуговування.

Так, матеріали справи містять копію Довідки про отримання (неотримання) допомоги, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 здійснює догляд за ОСОБА_5 , яка перебуває на обліку у Звенигородському управлінні соціального захисту населення (а.с.22). З вказаної довідки неможливо зробити висновок про те, що зазначена особа перебуває на утриманні позивача. Викладені у довідці відомості не свідчать і про неможливість позивача працювати та отримувати дохід у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за вказаною особою.

Також позивачем при зверненні до суду було надано довідку, видану йому Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської РДА в м.Києві, з якої вбачається що ОСОБА_1 у період з 05 квітня 2016 року по 29 березня 2017 року надавав соціальні послуги ОСОБА_6 у зв`язку з чим одержував допомогу в розмірі 145 грн. щомісячно (а.с.21). Разом з тим, аліменти з позивача були стягнуті судовим наказом від 04 травня 2018 року, а тому надання ним відповідних соціальних послуг у період часу до видачі такого наказу не може розглядатись як підстава для зменшення розміру аліментів.

Крім того, на підтвердження неможливості сплати аліментів у визначеному судом розмірі позивач надав копії квитанцій про придбання лікарських препаратів та виписки з медичної картки ОСОБА_4 . Однак, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 не отримує пенсії за віком та перебуває на повному утриманні позивача, матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу і на те, що позовна заява та апеляційна скарга ОСОБА_1 містять суперечливі доводи щодо того, що він ніде не працює та не отримує жодних доходів, тоді як одночасно посилається на те, що готовий сплачувати 1 000 грн. на утримання дитини. Крім того, позивач не зазначає і про те, яким чином він утримує себе та свою матір за умови відсутності у нього власного доходу. ОСОБА_1 є особою працездатного віку, доказів про те, що він не може працювати та отримувати дохід, до суду не надано.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Вказані положення СК України свідчать про те, що право вибору способу стягнення аліментів належить стягувачу та не ставиться в залежність від мінливості доходу платника аліментів, а тому вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів з частки від доходу на тверду грошову суму не можуть бути задоволені судом в порядку вирішення вимог про зменшення розміру аліментів, про що в оскаржуваному рішенні було зроблено вірний висновок.

Надання позивачем у добровільному порядку матеріальної допомоги та соціальних послуг іншим особам не звільняє його від обов`язку утримувати свого малолітнього сина.

Посилання позивача у своїй апеляційній скарзі на те, що судом не було надано належної оцінки доводам відповідача, викладеним у відзиві, щодо його участі у вихованні дитини, а також щодо мотивів розірвання шлюбу між сторонами та стосунків, що склались між колишнім подружжям, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки предметом спору в даній справі є зменшення розміру аліментів, а не визначення порядку спілкування з дитиною чи розірвання шлюбу. Суті вказаного спору не стосуються і посилання сторін на спір ОСОБА_1 , який перебував на розгляді у суді адміністративної юрисдикції.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 12 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді