КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 360/449/19 Головуючий у І-й інстанції -Міланіч А.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Дима О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2019 року, постановленого у складі судді судді Міланіч А.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Еко Технології ім. Шевченка», ОСОБА_2 , треті особи: Бородянська районна державна адміністрація Київської області, Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області про визнання розпорядження та свідоцтва про право власності на житло недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Агро Еко Технології ім. Шевченка», ОСОБА_2 , треті особи: Бородянська районна державна адміністрація Київської області, Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області про визнання розпорядження та свідоцтва про право власності на житло недійсними.

В обґрунтування позову вказувала, що на підставі рішення виконкому Новогребельської сільської ради від 9 січня 2001 року їй 13 березня 2001 року було видано ордер на вселення в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Після отримання вказаного ордеру вона разом із членами своєї сім`ї - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вселилась у даний будинок та проживала у ньому до кінця 2003 року.

В 2003 році вона разом з дітьми переїхала проживати до свого чоловіка ОСОБА_5 в будинок АДРЕСА_1 .

Зазначала, що восени 2004 року до неї звернулася ОСОБА_2 та попросила дозволити їй тимчасово пожити у належному позивачці житловому будинку, на що вона погодилась та надала відповідачці дозвіл на проживання у вказаному житловому будинку та користування всім належним їй майном, яке там знаходилось.

В 2012 році житловий будинок по АДРЕСА_1 згорів внаслідок пожежі, після чого вона ( ОСОБА_1 ) з чоловіком стали проживати у літній кухні вказаного будинковолодіння, маючи намір відновити будинок, а пізніше почали винаймати квартиру в будинку АДРЕСА_2 в цьому ж населеному пункті.

В 2018 році ОСОБА_1 звернулася до відповідачки та запропонувала їй звільнити будинок для проживання сім`ї позивачки, однак остання відмовилась від добровільного виселення та вимагала, щоб позивачка та її діти знялись з реєстрації в цьому будинку, оскільки даний будинок належить лише їй (відповідачці).

В подальшому, позивачка дізналась, що відповідачка, не маючи ордеру на вселення в спірний житловий будинок, незаконно приватизувала його та 15 березня 2006 року на підставі розпорядження № 4 органу приватизації, яким був СВК ім. Т.Г.Шевченка, від 9 грудня 2005 року отримала свідоцтво про право власності на це житло.

Зазначала, що відповідачка жодних законних підстав для вселення та користування житловим будинком не мала. Будинок належав СВК ім. Т . Г.Шевченка та відносився до громадського житлового фонду, і відповідачка не могла набути право власності на цей будинок в порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому вказані розпорядження СВК ім. Т.Г.Шевченка від 9 грудня 2005 року № 4 та свідоцтво про право власності на житло від 15 березня 2006 року мають бути визнані недійсними.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні в приміщенні суду.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідачки ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечувала, вважала рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що на підставі розпорядження № 4 від 9 грудня 2005 року органом приватизації при СВК ім. Т.Г.Шевченка, правонаступником якого є ТОВ «Агро Еко Технології ім. Т.Г. Шевченка», відповідачці ОСОБА_2 було видано свідоцтво № 4085 від 15 березня 2006 року про право власності на будинок АДРЕСА_1 та 18 березня 2006 року за нею було зареєстровано право власності на вказаний будинок (а.с.94-95).

Згідно копії будинкової книги на даний будинок за вказаною адресою, крім відповідачки ОСОБА_2 , з 10 вересня 2003 року також зареєстрована позивачка по справі ОСОБА_1 (а.с.15-19).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала на те, що на згідно ордеру, виданого 13 березня 2001 року на її ім`я на підставі рішення виконавчого комітету Новогребельської сільської ради, Бородянського району, Київської області ( протокол №1 від 09 січня 2001 року), вона разом з дітьми вселилася в житловий будинок, який знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 . .

Разом з тим, відповідачка поселись в спірному житловому будинку без законних на те підстав, лише з дозволу позивачки ОСОБА_7 , отже ОСОБА_2 не мала законних підстав для користування спірним будинку, в зв`язку з чим просила задовольнити позов.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 15 березня 2006 року належав Сільськогосподарському виробничому кооперативу ім. Т.Г. Шевченка ( а.с.92). і з 16 березня 2006 року за вказаним кооперативом було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно (а.с.93).

В подальшому, Сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Т.Г. Шевченка був реорганізований шляхом перетворення в ТОВ «Агро Еко Технології ім. Т.Г. Шевченка» (а.с.31).

Отже, спірний будинок на час його передачі у власність відповідачки належав на праві власності СВК ім.Т . Г. Шевченка, дана обставина не заперечується сторонами,.

15 березня 2006 року вказаному кооперативу було видане свідоцтво про право власності на вказане майно та 16 березня 2006 року зареєстровано право власності кооперативу на цей будинок.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 4 Житлового Кодексу, жилі будинки та приміщення в інших будівлях, що належали колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям, утворюють громадський житловий фонд.

Відповідно до ст.65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про кооперацію» кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. .

Відповідно до ч.3,4 ст.19 вказаного Закону кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Враховуючи те, що спірне майно належало на праві власності вказаному кооперативу, то даний кооператив мав право на передачу зазначеного житла у власність громадян на свій розсуд та визначених ним умовах, в тому числі і в порядку безоплатної його приватизації.

Крім того, показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , допитаних в суді першої інстанції, підтверджується, що позивачка з 2003 року, тобто, вже більше 15 років не проживає в спірному будинку, не турбується про його технічний стан та не приймає участі у його утриманні, будинок добровільно залишила, переселившись в будинок свого чоловіка.

Дані обставини підтвердила й позивачка в судовому засіданні апеляційного суду.

Разом з тим, відповідачка з 2004 року постійно проживає в спірному будинку, за власний кошт його відремонтувала, побудувала надвірні будівлі та несе всі необхідні витрати по його утриманню.

Суд повно та всебічно з`ясував обставини справ, дав належну оцінку зібраним по справі доказам та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, обґрунтовано відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Виходячи з того, що власником спірного житлового будинку був Сільськогосподарський виробничий кооператив, який розпорядився своїм майном на власний розсуд, передавши будинок у власність відповідачки, яка проживала в цьому будинку. Позивачка на час приватизації спірного будинку не проживала у ньому, і за нею не зберігалося право на житло, тому ОСОБА_1 не мала права на участь у приватизації житлового будинку. Сам факт наявності реєстрації позивачки ОСОБА_1 за адресою цього будинку не надає їй права на приватизацію спірного житла. За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що даний будинок був переданий у власність відповідачки правомірно, в межах компетенції його власника - СВК ім. Т.Г.Шевченка та на визначених ним умовах.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що згідно відповіді Комунальної установи «Бородянський районний трудовий архів» слідує, що в документах архівного фонду ТОВ «Агро Еко Технології ім. Т.Г. Шевченка з кадрових питань (особового складу) відомості про передачу будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 - відсутні, а також з довідки, виданої ТОВ «Агро Еко Технології ім. Т.Г. Шевченко», слідує, що документ «розпорядження органу приватизації при Сільськогосподарському Виробничому кооперативі ім. Т.Г. Шевченка» №44 від 09 грудня 2005 року про передачу будинку АДРЕСА_1 у приватну власність» відсутній, не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду, оскільки не спростовують факту передачі житла у власність ОСОБА_2

Набуття відповідачкою у власність спірного будинку підтверджується й іншими зібраними у справі доказами.

Як вбачається з листа Сільськогосподарського кооперативу №13 від 02 лютого 2006 року, адресованого Начальнику Бородянського бюро технічної інвентаризації, правління кооперативу просило підготувати технічну інвентаризацію на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить господарству, для подальшої передачі у власність гр. ОСОБА_2 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15 березня 2006р. органом приватизації при СВК ім. Т.Г. Шевченка посвідчено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_2 ( нині ОСОБА_2 ). Дане свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 09 грудня 2005 р.

Та обставина, що в свідоцтві про право власності помилково зазначено, що будинок приватизовано на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а фактично будинок відносився до громадського житлового фонду, не спростовує правомірності передачі даного будинку у власність відповідачки ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про те, що будь-яких порушень діючого законодавства при видачі свідоцтва про право власності судом не встановлено, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасовано з підстав, що наведені в апеляційній скарзі відповідача.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2019 року.

Головуючий:

Судді: