КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/593/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2014 року у складі судді Мальченко О.В.,

у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 08 вересня 2009 року у розмірі 12 328 грн. 68 коп., з яких: 6666 грн. 03 коп. - заборгованість за кредитом; 4637 грн. 47 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 200 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 575 грн. 18 коп. - штраф (процентна складова).

В обґрунтування позову зазначено, що 08 вересня 2009 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н на суму 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що підписавши заяву ОСОБА_1 підтвердив свою згоду з умовами надання банківських послуг та правилами користування платіжною карткою, що в сукупності складають між ним та банком договір, проте відповідач свої зобов`язання не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, банк просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з наданої позивачем заяви від 08 вересня 2009 року вбачається, що встановлений кредитний ліміт становить 500 грн. й уразі збільшення кредитного ліміту банк зобов`язаний повідомляти про це, проте жодного повідомлення на адресу відповідача не надходило. При цьому, ОСОБА_1 , не звертався до банку щодо надання нової картки, тобто карта свою дію припинила 08 вересня 2010 року, а банк, у свою чергу, нову картку йому не надавав.

Також зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження видачі кредиту у розмірі 6666 грн. 03 коп., що складає тіло кредиту, та до справи долучено лише розрахунок заборгованості, який здійснено невстановленою особою, оскільки у розрахунку зазначено лише - представник банку, підпис, печатка. При цьому, з вказаного розрахунку не зрозуміло яким чином нарахована заборгованість по відсоткам, оскільки не видно за який період та на яку суму вони були нараховані, а оскільки комісія банком нараховувалася за дії, які банк здійснює на власну користь, немає підстав й для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за комісією.

Посилаючись на вищевказане та те, що з розрахунку заборгованості, який наданий банком, убачається, що прострочена заборгованості за договором б/н від 08 вересня 2009 року виникла 02 березня 2010 року, а позов поданий лише - 21 листопада 2013 року, тобто із спливом строку позовної давності, ОСОБА_1 просить застосувати строки позовної давності щодо вимог позивача та скасувати рішення районного суду, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов`язання щодо надання відповідачу кредиту у розмірі, передбаченому Договором.

Згідно наданого представником позивача розрахунку заборгованості за договором, станом на 14 листопада 2013 року за наданим кредитом відбувалися періодичні погашення, останній платіж щодо сплати простроченої заборгованості за кредитом було внесено 21 квітня 2011 року, а по відсотках - 30 серпня 2013 року (а.с.4-6).

Задовольняючи позов у повному обсязі, районний суд виходив з підстав його доведеності.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, враховуючи наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 17 січня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заява б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.7).

Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві, ОСОБА_1 підтвердив, що погоджується із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

У частинах 1, 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, матеріалами справи підтверджено існування договірних відносин між сторонами.

Так, в якості доказів до позовної заяви були долучені анкета-заява № б/н від 17 січня 2013 року, яка містить підпис ОСОБА_1 , копія паспорта, а також розрахунок заборгованості за договором №б/н від 17 січня 2013 року, з якого убачається заборгованість по тілу кредиту, у сумі 6666 грн. 03 коп. (а.с.4-7, 12,13).

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав, зворотне відповідачем не спростовано, боржник же у свою чергу, порушив визначені договором зобов`язання, у результаті чого виникла заборгованість, а дані долученого до справи розрахунку свідчать про те, що за наданим кредитом відбулися періодичні погашення, останнє - 30 серпня 2013 року (а.с.6).

Отже, відповідно до справи, боржник отримав кредитні кошти, користувався ними, проте не повернув позичальнику, а тому районний суд дійшов правильних висновків про наявність підстав до стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредиту, у сумі 6666 грн. 03 коп.

Разом з тим, з викладеними судом першої інстанції висновками в частині вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, у сумі 4637 грн. 37 коп., заборгованості за комісією - 200 грн. та штрафів, у сумі 825 грн. 18 коп., колегія суддів погодитися не може, враховуючи наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Твердження апеляційної скарги про те, що є доведеним факт укладання між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку й ним не спростовано розрахунок заборгованості, колегія суддів визнає такими, що не вказують на наявність правових підстав до стягнення з відповідача процентів, пені та штрафів.

Не вказує на наявність правових підстав до стягнення процентів, пені та штрафів й доводи апеляційної скарги у частині того, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором у тому числі проценти, пеню та комісії (погашення відображені у розрахунку заборгованості в графі «Сума погашення за наданим кредитом»), а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Так, банк самостійно встановлює направлення погашених кредитних коштів.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також комісію та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 січня 2013 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або проценти, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Враховуючи висновки Великої Палата Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі 14-131цс19, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 січня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24 квітня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на викладене, правові підстави до стягнення з ОСОБА_1 на користь банку відсотків за користування кредитом, комісії та штрафів, відсутні.

Разом з тим, як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, в його резолютивній частині, районним судом стягнуто з боржника загальну суму заборгованості за кредитним договором, у розмірі 12 328 грн. 68 коп., без конкретизації платежів та зазначення їх правової природи.

Отже, рішення районного суду постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому у відповідності до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню.

Колегія суддів, з урахування вищевикладеного та матеріалів справи, у їх сукупності, дійшла висновку про ухвалення по справі нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом, у сумі 6 666 грн. 03 коп. та відмову у позові в частині вимог про стягнення процентів, пені, штрафів.

Твердження апеляційної скарги про відсутність доказів отримання відповідачем у позику саме 6666 грн. 03 коп. - безпідставні, остільки спростовуються долученими до справи матеріалами, в тому числі й розрахунком заборгованості, відповідно до якого боржник активно користувався кредитними коштами, періодично вносив платежі на виконання умов договору, не заперечував проти збільшення кредитного ліміту, а тому й зобов`язаний повернути кредитору надані ним кошти.

На підставі вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТКБ «ПриватБанк» судових витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання позовної заяви, у сумі 229грн.40коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом, у сумі6666грн. 03коп.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у сумі 229 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: