КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2358/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Гребенюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району», Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року,

встановив:

у листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, а також просив забезпечити позов шляхом заборони реєстрації будь-яких осіб в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 органам уповноваженими на реєстрацію місця проживання, а саме: відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, посилаючись на те, що відповідач - його колишня дружина, яка досі зареєстрована в квартирі позивача, нещодавно народила дитину від іншого чоловіка, а тому має побоювання щодо реєстрації новонародженої дитини в квартирі позивача за місцем реєстрації матері дитини, не зважаючи на те, що відповідач з кінця 2015 року не проживає, не користується та не з'являється за місцем реєстрації. Значний час сторони не проживають разом та не перебувають у шлюбі.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року в задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення заяви в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_3, дослідивши виділені матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

В ст. 149 ЦПК України передбачено забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Заява про забезпечення позову повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. №9 дано роз'яснення про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що оскаржуваною ухвалою порушено його права як власника квартири, в якій зареєстрована ОСОБА_4, але більше трьох років не проживає, і реєстрація її новонародженої дитини, призведе до неможливості розпоряджатися власністю ОСОБА_3

Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

При зверненні до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, позивачем не було надано достатніх правових підстав для забезпечення позову саме шляхом заборони реєстрації будь-яких осіб в квартирі органам уповноваженими на реєстрацію місця проживання. Також не надано належних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Крім того, Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, які визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів, не передбачено можливості такої заборони реєстрації осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

В даному випадку у провадженні суду знаходиться справа про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Тільки при ухваленні рішення судом вирішується питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (п. 1 та 5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді