Справа № 353/1054/17
Провадження № 22-ц/4808/1170/19
Головуючий у 1 інстанції Лущак Н. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В.,Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку, господарських будівель та споруд і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та визнання особистої приватної власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тлумацького районного суду від 10 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Лущак Н.І. в м. Тлумач,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Позовні вимоги з врахуванням заяви про відмови від частини заявлених позовних вимог та наступним збільшенням позовних вимог, мотивовані тим, що їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2006 року, належить 1/2 частка житлового дерев`яного будинку площею 18,6 кв.м., загальною площею 50,9 кв.м. і відповідна частина господарських будівель та споруд - літньої кухні, стайні, стодоли, навісу, колодязя, огорожі та воріт, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Співвласником даного будинковолодіння є ОСОБА_3 , який відповідно до довідки Тлумацької міської ради об`єднаної територіальної громади Тлумацького району Івано-Франківської області зареєстрований і проживає в даному господарстві і йому належить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства - 0,2270 га та для обслуговування житлового будинку - 0,05 га. Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 05.10.2017 року, спадкове майно складається з житлового будинку площею 69,1 кв.м. вартістю 64513 грн., прибудови площею 12,64 кв.м. вартістю 9908 грн., прибудови площею 15,54 кв.м. вартістю 30668 грн., тераси площею 3,84 кв.м. вартістю 4414 грн., всього на суму 109503 грн. До спадкового майна також належить стайня площею 26,3 кв.м. вартістю 15652 грн., стодола площею 23,9 кв.м. вартістю 7832 грн., три навіси загальною площею 42.1 кв.м. вартістю 11754 грн., погреб площею 8 кв.м. вартістю 2234 грн., колодязь площею 8 кв.м. на суму 3207 грн., огорожа площею 33 кв.м. вартістю 1803 грн., ворота площею 6,7 кв.м. вартістю 7358 грн., хвіртка вартістю 274 грн., ворота площею 5,7 кв.м. вартістю 1619 грн., вимощення площею 15,2 вартістю 3494 грн., всього суму 55227 грн. Загальна сума спадкового майна становить 164730 грн. Земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком та навірними господарськими спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 належить їй та відповідачу на праві спільної власності з визначенням часток кожного із співвласників, яка складає 1/2 частку цього майна. З часу набуття права спільної часткової власності в порядку спадкування на будинковолодіння по АДРЕСА_1 провела покращення успадкованого майна. Посилаючись на те, що сторони є співласниками житлового будинку, між ними не досягнуто домовленості про поділ в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до неможливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку, передбаченому ч.3 ст. 367 ЦК України, просить провести поділ в натурі житлового будинку площею 69,1 кв.м. та надвірних споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,05 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований цей житловий будинок, визнавши за нею та відповідачем право власності на відокремлені частини житлового будинку, господарських будівель і споруд, що відповідають розміру 1/2 частки кожного із сторін у спільному майні, визнати за нею право власності на ? частку прибудови літ. «А1» (переобладнану літню кухню) площею 9,0 кв.м. вартістю 9908 грн.; прибудову літ. «А2» площею забудови 5,54 кв.м. (коридор 7,7 кв.м., санвузол 4,6 кв.м.) вартістю 30668 грн.; терасу площею забудови 3,84 кв.м. вартістю 4414 грн.; погріб літ. «З» вартістю 2234 грн.; навіс літ. «Ж» вартістю 1044 грн.; навіс літ. «Е» вартістю, що входить до складу будинковолодіння по АДРЕСА_1 ; провести ОСОБА_1 виділ в натурі 1/2 частки із майна, що є спільною частковою власністю, а саме будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

У січні 2018 року ОСОБА_3 подав зустрічний позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та визнання особистої приватної власності

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що йому належить на праві власності 1/2 будинковолодіння по АДРЕСА_1 . З моменту свого народження та по даний час проживає у вказаному будинку. За час проживання здійснив істотне покращення житлового будинку. Рішенням Тарасівської сільської ради №102 від 09 вересня 2011 року йому надано дозвіл на добудову житлового будинку в АДРЕСА_1 . На підставі даного рішення ним добудовано до житлового будинку по АДРЕСА_1 такі споруди: коридор загальною площею 7,7 кв.м., санвузол, загальною площею 4,6 кв.м. та кухню загальною площею 9.0 кв.м. в результаті чого збільшилась загальна площа житлового будинку з 50,9 кв.м. на 72,6 кв.м., а житлова площа з 18,6 кв.м. на 35,1 кв.м. Крім того, ним самостійно, за власні кошти здійснено будівництво споруд: кнавіс, ворота та вимощення. Посилаючись на те, що в добровільному порядку між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу будинку, просив визнати за ним право приватної власності на наступні добудови до житлового будинку по АДРЕСА_1 : коридор загальною площею 7,7 кв.м. зазначений у плані «1-5» технічного паспорту від 05.10.2017 року, санвузол загальною площею 4,6 кв.м. зазначений у плані «1-6», терасу та кухню загальною площею 9,0 кв.м. зазначену у плані «1-7», та наступні господарські споруди: навіс зазначений у плані літерою «Е», ворота №5, вимощення «І», та виділити їх йому в натурі; поділити між ним та ОСОБА_1 житловий будинок по АДРЕСА_1 , виділивши йому у в натурі житлову кімнату площею 16,5 кв.м. зазначену у плані «1-4» технічного паспорту від 05.10.2017 року, коридор зазначений у плані «1-1» загальною площею 12,2 кв.м.; виділити йому в натурі 1/2 частину сараю (стайні) зазначеної у плані літерою «В» та 1/2 частину сараю (стодоли) зазначеної у плані літерою «Г», 1/2 частину навісу зазначеного у плані літерою «Д», 1/2 частину навісу зазначеного у плані літерою «Ж», 1/2 частину погребу зазначеного у плані літерою «З», 1/2 частину колодязя зазначеного у плані №1, 1/2 частину огорожі зазначеної у плані №2, 1/2 частину хвіртки зазначеної у плані №4, 1/2 частину воріт зазначених у плані №3.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2018 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та визнання особистої приватної власності прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку, господарських будівель та споруд при збільшеному розмірі позовних вимог, та об`єднано в одне провадження.

Рішенням Тлумацького районного суду від 10 липня 2019 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 при збільшеному та уточненому розмірі позовних вимог відмовлено. Судові витрати по справі понесені ОСОБА_1 покладено на її рахунок. В задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Судові витрати по справі понесені ОСОБА_3 покладено за його рахунок.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення первісного позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, технічні характеристики приміщень в житловому будинку, зазначені в технічних паспортах від 07 листопада 2006 року та від 05 жовтня 2017 року не вбачається змін в кількості приміщень, втручання в несучі конструкції будівлі, не змінено геометричні розмірі приміщень, а отже немає жодних підстав вважати, що нею проведено реконструкцію житлового будинку, який був успадкований нею та ОСОБА_3 в 2006 році і така реконструкція проведена самочинно чи з порушенням установленого порядку. Відмовляючи у виділені належної їй 1/2 частки нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, суд першої інстанції фактично позбавив її законного права власності щодо володіння, користування та розпорядження. Крім того, згідно висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експерта №83 від 30 жовтня 2018 року встановлено, що можливо здійснити реальний розподіл житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно технічного паспорта від 05 жовтня 2017 року відповідно до частки співвласників.

12 вересня 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що судом першої інстанції вірно враховано, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 перебудовано та добудовано в період з 2011 рік по 2017 рік без будь-якого дозволу чи проекту внаслідок чого загальна площа житлового будинку збільшилась з 50,9 кв.м. до 72,6 кв.м. Дані обставини підтверджуються технічним паспортом на даний об`єкт від 14 лютого 2005 року, 07 листопада 2006 року, свідоцтвами про право на спадщину за заповітом та технічним паспортом від 05 жовтня 2017 року, рішенням Тарасівської сільської ради від 09 вересня 2011 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить скарги задовольнити.

ОСОБА_5 заперечив доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та в задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, внаслідок самочинного будівництва (реконструкції, перебудови), спірний будинок втратив тотожність з тим, який ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали у власність згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.12.2006 року. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Жодна із сторін не бажає одержати від іншого співвласника грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості своєї частки. Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про спроби сторін оформити право власності на прибудови до будинку у позасудовий спосіб. Таким чином, суд прийшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку, господарських будівель та споруд і зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та визнання особистої приватної власності, відповідно до варіантів поділу запропонованих експертом у висновку експерта № 83 за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 353/1054/17 від 30.10.2018 року, зважаючи на наявність самочинного будівництва (реконструкції, перебудови) спірного житлового будинку, у зв`язку з чим такий втратив тотожність з тим, на який сторонами отримано право власності.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.12.2006 року отримали у власність у рівних долях спадкове майно, яке складалось із будинку А-1 житловою площею 27,7 кв. м, сараю цегляного - Д, вбиральні дерев`яної -д згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1504, ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем майна ОСОБА_8 , на праві власності належить 1/2 частка (половина) житлового дерев`яного будинку житловою площею 18,6 кв.м., загальною площею 50,9 кв.м., зазначений в плані літерою «А» і відповідної частини господарських будівель: літньої кухні «Б», стайні «В», стодоли «Г», навісу «Д», колодязя «1», огорожі «2», воріт «3», які знаходяться по АДРЕСА_1 (Том 1 а.с. 8,14 ).

Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 03 січня 2007 року проведено державну реєстрацію права власності на 1/2 частки на вищезазначений житловий будинок (а.с.39 ).

Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок станом на 07 листопада 2006 року, виданого ОКП « Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», будинок має загальну площу 50,9 кв. м, житлову площу 18,6 кв. м, господарські будівлі і споруди: комора - 3,9 м.кв. , коридор - 13,0 м. кв. кухня 15,4 м.кв. (а.с.10-12).

Рішенням VI сесії VI демократичного скликання Тарасівської сільської ради Тлумацької районної ради Івано-Франківської області № 102 від 09.09.2011 року ОСОБА_3 надано дозвіл на добудову житлового будинку по АДРЕСА_1 та рекомендовано звернутися в проектну організацію для виготовлення необхідної документації (Том 1 а.с. 62).

Виписка з Інвентаризаційної справа № 1 від 05 жовтня 2017 року містить інформацію за період з 2011 року по 2017 рік експлуатації будинку та господарських будівель і споруд, в ній вказано, що за період з 2011 року по 2017 рік загальна площа житлового будинку змінилася з 50,9 кв.м. на 72,6 кв.м., житлова - з 18,6 кв.м. на 35,1 кв.м. через переобладнання літньої кухні літ. «Б» в одне з приміщень житлового будинку, а саме кухню (на схемі технічного паспорта - прибудова «А1»); добудову прибудови «А2». Дозволу на переобладнання та добудови немає. Пропущено при первинній інвентаризації навіс літ. «Ж» та погріб літ. «З», хвіртку літ. «№4». В 2013 році побудований навіс літ. «Е», в 2017 році поставлені ворота «№5» та в 2011 році додано вимощення «І» - згідно Інструкції з техінвентаризації дозвіл на побудову навісів, погребів та господарських споруд не вимагається (Том 1 а.с. 19).

Відповідно до висновку експерта № 83 за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 353/1054/17 від 30.10.2018 року експертом встановлено, що у спірному житловому будинку проводились переобладнання та добудови приміщень. При обстеження господарства за адресою: АДРЕСА_1 експертом не виявлено будь-яких інших будівель та споруд, які зазначені в технічному паспорті від 05.10.2017 року. В даному технічному паспорті відсутні відмітки та штампи про самочинне будівництво. Експерт прийшов до висновку, що, проаналізувавши вимоги чинних будівельних норм, співставивши результати огляду та враховуючи відсутність відміток та штампів, що підтверджують чи спростовують наявність самочинного будівництва в технічному паспорті від 05.10.2017 року, встановлено, що здійснити реальний розподіл житлового будинку по АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорта від 05.10.2017 року, відповідно до часток співвласників, технічно можливо (т.1 а.с. 185-235).

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» (яка була чинною на час розгляду судами справи).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявний висновок експерта щодо можливості реального поділу будинку, так як самочинно, без погодження з іншим співвласником, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, здійснено добудову до будинку, чим збільшилась житлова площа будинку. Таким чином, внаслідок самочинного будівництва (реконструкції, перебудови) спірний будинок втратив тотожність з тим, які сторони отримали у власність згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2006 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Тлумацького районного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 17 вересня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський