Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 161/9735/16-ц

провадження № 61-17013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараш А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу начальника філії Волинського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» - Паскевича Андрія Івановича, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області в складі судді Ковтуненка В. В. від 07 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області в складі суддів: Здрилюк О. І., Стрільчука В. А., Карпук А. К., від 09 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк», про стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 05 червня 2014 року між позивачем та банком було укладено два договори банківських вкладів «Комбінований» № 9101702 та № 9101802, відповідно до умов яких вкладник внесла, а банк прийняв на вкладні (депозитні) рахунки на умовах цих договорів кошти в сумі 112284,67 доларів США та 108549,03 доларів США, строком на 18 місяців кожен. Днем повернення обох вкладів визначено 05 грудня 2015 року. Процентна ставка за вкладами встановлена у розмірі 9,5% річних.

Умовами договорів передбачене право вкладника до закінчення строку їх дії вилучити з рахунків усю суму депозитів або їх частину, подавши відповідну заяву не менш ніж за п`ять робочих днів до дня вилучення. 20 липня 2015 року вкладник подала таку заяву, яку банк у добровільному порядку задовольнити відмовився. Спір про зобов`язання виплатити кошти до закінчення дії договорів було вирішено рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року, яким зобов`язано банк видати готівкою одноразовою операцією через касу банку у валюті кредиту належні їй кошти за обома договорами банківських вкладів у розмірі 220 833,70 доларів США.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за договорами та не виплатив їй кошти після закінчення строку дії депозитних договорів, відповідно до яких кошти мали бути повернуті 05 грудня 2015 року, а також на те, що спірні вклади їй були повернуті лише 14 липня 2016 року, то із простроченням виконання зобов`язань у 221 день, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 3 % річних від простроченої суми, що становить 4 035,50 доларів США, 4 % річних (по вкладах на вимогу) за користування коштами, що становить 123 104,05 грн та передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, що становить 5 182 571,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк», про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк», на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором № 9101702 на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 05 червня 2014 року в сумі 3 147 745,84 грн, яка складається з вартості банківської послуги в сумі 387 440 грн, заборгованості згідно з частини другої статті 1070 ЦК України в сумі - 62 593,24 грн, заборгованості за процентами по користуванню коштами згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі - 2 697 712,60 грн.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк», на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором № 9101802 на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 05 червня 2014 року в сумі 2 992 187,96 грн, яка складається з вартості банківської послуги в сумі 384 225,12 грн, заборгованості згідно з частини другої статті 1070 ЦК України в сумі - 60 510,80 гривень, заборгованості за процентами по користуванню коштами згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі - 2 547 452,04 грн.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк», на користь держави - 6 890 грн судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не виконав своїх зобов`язань за спірними договорами банківських вкладів, у зв`язку із чим має сплатити вкладнику заборгованість, яка за кожним вкладом складається із вартості банківської послуги, заборгованості згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України, заборгованості за процентами по користуванню коштами згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року в даній справі скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 993 456,25 грн - пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 104 398,73 грн - 3 % річних.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в дохід держави 6 890 грн судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції щодо структури заборгованості банку перед вкладником у даній справі не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам, які склалися між сторонами. Згідно укладених між сторонами договорів банківських вкладів останні погодили, що суми вкладів мають бути повернуті вкладнику 05 грудня 2015 року, однак спірні кошти за обома вкладами банком було виплачено лише 14 липня 2016 року із простроченням виконання відповідних зобов`язань на 221 день. У зв`язку із зазначеним, згідно вимог статті 625 ЦПК України з банку на користь вкладника підлягають стягненню 3 % річних за указане прострочення на загальну суму 104 398,73 грн. Крім того, апеляційний суд указав, що банк має сплатити вкладнику також пеню, передбачену положеннями частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме 3 % вартості банківської послуги за кожний день прострочення, що за спірними договорами складає 993 456,25 грн, у зв`язку із обґрунтованістю доводів позивача про поширення на спірні правовідносини указаних положень закону. При цьому, вимоги позивача про стягнення 4 % річних (за вкладами на вимогу) за користування коштами у даній справі задоволенню не підлягають, оскільки згідно наданих банком доказів відсоткова ставка за вкладами на вимогу у спірний період складала 0 %.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, начальник філії Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» - Паскевич А. І ., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про часткове задоволення позову. Скаржником указано, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимог про стягнення вартості банківської послуги позивачем не заявлялось. Районним судом також не враховано довідку банку, якою підтверджено, що у спірний період відсоткова ставка за вкладами на вимогу складала 0 %. Також, судами не враховано, що вкладник не зверталась до банку із вимогою про повернення вкладу. Скаржник зазначав, що спірні кошти не виплачувалися банком у зв`язку із існуванням спору між сторонами, за наслідком якого ухвалено рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року у справі № 161/11928/15-ц, яке набрало законної сили, і яким зобов`язано банк видати вкладнику кошти за обома договорами банківських вкладів. Така виплата виконана банком у липні 2016 року в порядку виконання указаного судового рішення. Крім того, на думку скаржника, суди не звернули уваги на те, що постановами Національного банку України № 354 від 03 червня 2015 року та № 581 від 05 грудня 2015 року видача готівки банками обмежувалася сумами в еквіваленті 15 000 грн та 20 000 грн відповідно, у зв`язку із чим умови спірних договорів банківських вкладів виконані не були. Також, зазначено, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що банк порушив її права. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій помилково не застосували у даній справі положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення пені, яка підлягає стягненню з банку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк», про стягнення коштів призначено до судового розгляду.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлено повно і такі обставини відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 05 червня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» було укладено договір № 9101702 на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи та договір № 9101802 на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи.

Відповідно до пункту 1.1 договору № 9101702 вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок на умовах цього договору кошти в сумі 112 285,67 доларів США строком на 18 місяців. Днем повернення депозиту є 05 грудня 2015 року. Процентна ставка за депозитом встановлюється у розмірі 9,5 % річних.

Відповідно до пункту 1.1 Договору № 9101802 вкладник вносить, а банк приймає на вкладний(депозитний) рахунок на умовах цього договору кошти в сумі 108 549,03 доларів США строком на 18 місяців. Днем повернення депозиту є 05 грудня 2015 року. Процентна ставка за депозитом встановлюється у розмірі 9,5 % річних.

Процентна ставка банку за вкладами на вимогу впродовж 2014-2016 років становила 0% річних.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року, у справі № 161/11928/15-ц, зобов`язано банк видати вкладнику належні їй кошти за обома договорами банківських вкладів у розмірі 220 833,70 доларів США.

Кошти за обома вкладами позивачу було виплачено банком 14 липня 2016 року.

Установлено, що банк прострочив виконання зобов`язань із повернення суми вкладів на 221 день.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зобов`язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, визначених законом як юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Крім того, оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що банк не повернув вкладнику суми вкладів в обумовлений сторонами день - 05 грудня 2015 року, а спірні кошти за обома вкладами банком було виплачено 14 липня 2016 року із простроченням виконання відповідних зобов`язань на 221 день, і врахувавши поширення на спірні правовідносини положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 шляхом стягнення на її користь з банку пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 3 % річних згідно статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що рішення апеляційного суду ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права. Такі доводи спростовуються змістом спірних договорів, іншими дослідженими судом апеляційної інстанції матеріалами справи та обґрунтованими висновками апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу начальника філії Волинського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» - Паскевича Андрія Івановича, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик