Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 619/1392/17

провадження № 61-27168св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 липня 2017 року у складі судді Нечипоренко І. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 02 березня 2016 року державний нотаріус Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким він є спадкоємцем житлового будинку АДРЕСА_1 .

03 березня 2016 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/7 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Продаж цієї частини будинку вчинено за узгодженою між сторонами ціною - 149 640,00 грн, які продавець отримав до підписання цього договору.

У пункті 1.8 договору зазначено, що нерухомість, яка є предметом цього договору, розташована на земельній ділянці, яка не перебуває у власності продавця (ним не приватизована, державний акт не виготовлявся).

03 березня 2016 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Продаж цієї частини будинку за узгодженою між сторонами ціною - 64 132,00 грн, які продавець отримав до підписання цього договору.

У пункті 1.8 договору зазначено, що нерухомість, яка є предметом цього договору, розташована на земельній ділянці, яка не перебуває у власності продавця (ним не приватизована, державний акт не виготовлявся).

Істотною умовою договору купівлі-продажу житла, яка є необхідною для всіх договорів цього виду, є предмет договору. Проте у пункті 1.5 договору зазначено про 1/7 частину житлового будинку, яка нібито є предметом цього договору, але предметом договору відповідно до пункту 1.1 є 1/3 частина житлового будинку. Також у пункті 3.3.2 цього договору зазначено про 1/7 частину будинку.

Цей факт вказує на невизначеність предмета договору, що, в свою чергу, тягне за собою його недійсність.

Крім того, за 1/7 частини житлового будинку сплачено 149 640,00 грн, а за 1/3 частини - 64 132,00 грн, тобто за меншу частку сплачено більше, ніж за більшу.

ОСОБА_1 вважав, що правочин вчинено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, наслідком чого є недійсність цього правочину.

29 червня 2016 року між ним та ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , укладено договір про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року, за яким вносилися зміни лише до пункту 1.1, відповідно до якого ОСОБА_1 передав на праві особистої приватної власності 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, проте у пункті 2 зазначено, що інші умови договору залишаються без змін. Проте у пунктах 1.5, 1.10, 2.1, 2.3, 3.3.2 договору купівлі-продажу залишилися відомості про предмет договору, в яких вказано 1/7 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд. У пункті 1.8 договору зазначено, що нерухомість, яка є предметом цього договору, розташована на земельній ділянці, яка не перебуває у власності продавця (ним не приватизована, державний акт не виготовлявся), що, в свою чергу, є істотним порушенням умов договору, наслідком якого є його недійсність.

Вищевказані договори купівлі-продажу будинку, який розташований на земельній ділянці, яка не має кадастрового номеру, ОСОБА_1 вважав недійсними, оскільки порушено істотні умови договору щодо недотримання вимог законодавства України.

30 червня 2016 року ОСОБА_3 уклав договори купівлі-продажу 2/3 частини та 1/3 частини будинку з ОСОБА_4

21 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Рішення набрало законної сили.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладені 03 березня 2016 року між ним та ОСОБА_3 , та застосувати наслідки недійсності оспорюваних правочинів.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, передбачених статтями 233, 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтею 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), суд першої інстанції виходив з того, що позивач (продавець) не є власником спірної земельної ділянки, кадастровий номер земельній ділянці присвоєний не був, порушення законних прав позивача у зв`язку з відсутністю в договорі купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки не встановлено, позивачем не доведено укладення договорів купівлі-продажу під впливом тяжкої обставини.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки він не є власником спірної земельної ділянки, якій не був присвоєний кадастровий номер; не встановив порушення законних прав позивача як продавця за договором.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на ті ж самі обставини, на які посилався у позовній заяві. Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що описка, яку допустив нотаріус у в пунктах 1.5 та 3.3.2 договору не впливає на дійсність договору, оскільки істотною умовою договору купівлі-продажу житла є предмет договору.

Судами не застосовано закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, - частину першу статті 638 ЦК України.

Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/7 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Продаж 1/7 частини житлового будинку за цим договором вчинено за узгодженою між сторонами ціною - 149 640,00 грн, які продавець отримав до підписання цього договору. У пункті 1.8 договору зазначено, що нерухомість, яка є предметом цього договору, розташована на земельній ділянці, яка не перебуває у власності продавця (ним не приватизована, державний акт не виготовлявся).

03 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Продаж 1/3 частини житлового будинку за цим договором вчинено за узгодженою між сторонами ціною - 64 132,00 грн, які продавець отримав до підписання цього договору. У пункті 1.8 договору зазначено, що нерухомість, яка є предметом цього договору, розташована на земельній ділянці, яка не перебуває у власності продавця (ним не приватизована, державний акт не виготовлявся).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, відповідно до статті 233 ЦК України під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася. Такий правочин має ваду волі і вчиняється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

За загальним положенням про договір (частина перша статті 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну. Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

За змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Таким чином, у договорі купівлі-продажу (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, передбачених статтями 233, 377 ЦК України, статтею 120 ЗК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач (продавець) не є власником спірної земельної ділянки; кадастровий номер земельній ділянці присвоєний не був; порушення законних прав позивача у зв`язку з відсутністю в договорі купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки не встановлено; позивачем не доведено укладення договорів купівлі-продажу під впливом тяжкої обставини; ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки, якій не був присвоєний кадастровий номер.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Разом з тим доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини були укладені ОСОБА_1 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, позивачем та його представником не надано.

Посилання заявника на те, що за 1/7 частини житлового будинку було сплачено 149 640,00 грн, а за 1/3 частини - 64 132,00 грн, в той час, як 1/7 частини є меншою, ніж 1/3 частини, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не свідчить про наявність тяжких обставин у позивача. Крім того, згодом відповідні виправлення щодо розміру часток були внесені до договору у встановленому законом порядку.

Аргументи заявника про те, що при укладенні спірних правочинів не було зазначено кадастровий номер земельної ділянки, тобто не додержано істотних умов договору, є неспроможними, оскільки судами обґрунтовано спростовано зазначені доводи з посиланням на те, що позивач не довів порушення своїх прав у зв`язку з відсутністю в договорах купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, оскільки він не був власником земельної ділянки, якій не присвоєно кадастровий номер.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частинами першою, другою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Судами обґрунтовано спростовано зазначені доводи позивача з посиланням на те, що він не довів порушення своїх прав у зв`язку з відсутністю в договорах купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, оскільки він не був власником земельної ділянки, а земельній ділянці не був присвоєний кадастровий номер (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 274/2561/16-ц, провадження № 61-19647св18).

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами безпідставно взято до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-194цс14, є необґрунтованим. У зазначеній постанові Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відсутність у договорі купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки з урахуванням тієї обставини, що вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси продавця, не може бути підставою для визнання недійсним такого договору.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик