ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 725/3777/18

провадження № 22-ц/822/95/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

з участю представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Управління державної міграційної служби в Чернівецькій області, про встановлення факту проживання на території України за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 листопада 2018 року у складі судді Федіної А.В.,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України.

Зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кокчетав Республіки Казахстан, у період з 29 листопада 1967 року по 29 жовтня 1987 року був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1, 24 січня 1983 року відділом внутрішніх справ Першотравневого райвиконкому м.Чернівці йому було видано паспорт громадянина СРСР.

У подальшому з 29 жовтня 1987 року по 1 серпня 1995 року він був зареєстрований та проживав в м. Находка Приморського краю Російської Федерації, а з травня 1996 року зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2.

Посилаючись на необхідність підтвердження факту постійного проживання на території України з метою набуття громадянства України, заявник просив встановити той факт, що він постійно проживав на території України до 1991 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 листопада 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що показаннями свідків підтверджується факт проживання заявника в Україні в період з 1987 року по 1991 рік.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України з 1987 року по 1991 рік.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 24 січня 1983 року відділом внутрішніх справ Першотравневого райвиконкому м.Чернівці заявнику було видано паспорт громадянина СРСР, з копії якого вбачається, що останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кокчетав Республіки Казахстан (а.с 4).

Також в матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина Російської Федерації, виданого заявнику 17 жовтня 2007 року (а.с 21).

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_2 зазначав, що факт постійного проживання на території України до 1991 року йому необхідно встановити для набуття громадянства України за територіальним походженням.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, згідно яких громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень».

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року в редакції від 27 червня 2006 року № 588/2006 (далі - Порядок), передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина 1 статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов'язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абзац 12 статті 1 Закону України «Про громадянство України»).

Суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України, починаючи з 29 жовтня 1987 року по 24 серпня 1991 року.

Так, з письмових доказів, які були надані заявником суду, а саме довідки ПП «Житлосервіс» №255 від 11 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 з 29 листопада1967 року по 29 жовтня 1987 року був зареєстрований в АДРЕСА_1, після чого вибув в м. Находка Приморського краю Російської Федерації та знову зареєстрований 01 серпня 1995 року. У подальшому 17 травня 1996 року вибув в АДРЕСА_2 (а.с 8).

При цьому, з тексту вказаної довідки не вбачається, що з 29 жовтня 1987 року заявник продовжував проживати на території України без реєстрації місця проживання.

Інших документів на підтвердження постійного проживання на території України у спірний період, заявником не надано.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

Таким чином, доводи представника заявника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не взято до уваги надані ним докази, які підтверджують проживання ОСОБА_2 за вказаний період виключно на території Української РСР, є безпідставними, оскільки судом була надана належна оцінка таким доказам та зроблено обґрунтований висновок про те, що дані докази самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Твердження представника про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо його постійного проживання на території Україні на момент проголошення її незалежності, колегія суддів не приймає до уваги.

Пояснення названих свідків не є достатніми доказами для встановлення такого факту, їх зміст з абсолютною переконливістю не доводить факту проживання заявника на момент 24 серпня 1991 року на території України.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до компетентного органу із заявою про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави, що свідчить про недотримання процедури, визначеної Порядком.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, частиною 1 статті 375 ЦПК України, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 12 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк