Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 242/4349/15-ц

провадження № 61-16514св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Кавун Ігор Олегович,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Зуївський електромеханічний завод»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3, на рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька, у складі судді Алтухової О. С., від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Новосьолової Г. Г., Кішкіної І. В., від 18 лютого 2016 року.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Зуївський електромеханічний завод», про стягнення заборгованості за договором про надання банківських гарантій.

Позовна заява ПАТ «ВТБ Банк» мотивована тим, що 01 грудня 2010 року між банком та приватним акціонерним товариством «Зуївський енергомеханічний завод» (далі - ПрАТ «ЗЕМЗ») був укладений договір про надання банківських гарантій/контр-гарантій № 3г/2010.

Відповідно до договору поруки № 3гп-1/2010 від 01 грудня 2010 року поручителем ПрАТ «ЗЕМЗ» перед банком щодо виконання зобов`язань за договором про надання банківських гарантій є ОСОБА_1

31 березня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ПрАТ «ЗЕМЗ» було укладено договір № 7 про внесення змін та доповнень до договору про надання банківських гарантій, відповідно до якого в якості забезпечення зобов`язань ПрАТ «ЗЕМЗ» за контрактом № 18/0311 від 02 березня 2011 року, укладеним між ПрАТ «ЗЕМЗ» та Гродненським республіканським унітарним підприємством електроенергетики «Гродноенерго» (далі - бенефіціар, РУП «Гродноенерго») банк надав гарантію виконання зобов`язань за контрактом на суму 202 500, 00 доларів США строком дії 270 календарних днів з дати видачі гарантії включно за формою, наведеною у додатку № 1 до цього договору про внесення змін.

03 серпня 2011 року, 02 вересня 2011 року бенефіціаром на адресу банку були направлені вимоги платежу за гарантією № G 011012 від 31 березня 2011 року, у зв`язку з невиконанням ПрАТ «ЗЕМЗ» зобов`язань за контрактом № 18/0311 від 02 березня 2011 року.

11 жовтня 2011 року РУП «Гродноенерго» на адресу ПАТ «ВТБ Банк» була направлена претензія щодо неперерахування платежу за банківською гарантією.

Вимога платежу за гарантією № G011012 від 31 березня 2011 року була підтверджена повідомленням по системі SWIFT, що було надано обслуговуючим банком РУП «Гродноенерго».

На виконання умов гарантії № 011012 від 31 березня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» 14 жовтня 2011 року перерахувало на рахунок РУП «Гродноенерго» у ВАТ «БПС-Банк» сума платежу за банківською гарантією у розмірі 202 500, 00 доларів США, що підтверджується міжнародним платежем формату SWIFT МТ202. Вказана сума грошових коштів була перерахована банком за рахунок сформованого резерву та на даний час сума у розмірі 1 615 079, 25 грн (що за курсом НБУ станом на день сплати, а саме на 14 жовтня 2011 року еквівалентно 202 500, 00 доларів США) обліковується на рахунку дебіторської заборгованості.

На дату подання позовної заяви ПрАТ «ЗЕМЗ» не відшкодована ПАТ «ВТБ Банк» сума грошових коштів, сплачена ПАТ «ВТБ Банк» за гарантією № G11012 від 31 березня 2011 року. ПрАТ «ЗЕМЗ» не сплачена комісійна винагорода за управління ПАТ «ВТБ Банк» гарантією № G11012 від 31 березня 2011 року за період з 01 серпня 2011 року по 14 жовтня 2011 року у сумі 19 312, 53 грн з урахуванням індексу інфляції.

Крім того, ПрАТ «ЗЕМЗ» не сплачена комісійна винагорода за управління ПАТ «ВТБ Банк» гарантією № 15022011_7 від 15 лютого 2011 року за період з 01 серпня 2011 року по 10 листопада 2011 року у сумі 26 543, 99 грн з урахуванням індексу інфляції.

Ця гарантія була надана відповідно до договору № 5 від 15 лютого 2011 року про внесення змін та доповнень до договору про надання банківських гарантій від 01 грудня 2010 року № 3г/2010. Відповідно до вказаного договору про внесення змін та доповнень, сума гарантії - 5 962 392, 00 російських рублів, строк дії - до 10 листопада 2011 року включно, мета видачі - забезпечення виконання зобов`язань ПрАТ «ЗЕМЗ» за контрактом № від 01 грудня 2009 року, укладеним між останнім та відкритим акціонерним товариством «Зовнішньоекономічне об`єднання «Технопромекспорт».

Підтвердженням отримання бенефіціаром гарантії № 150220117 від 15 лютого 2011 року є підпис представника бенефіціара із зазначенням дати отримання - 16 лютого 2011 року, а також повідомленням обслуговуючого банку бенефіціара - ВАТ Банк ВТБ, Російська Федерація, переданого по системі SWIFT.

За прострочення повернення ПрАТ «ЗЕМЗ» суми відшкодування за гарантією № G011012 від 31 березня 2011 року, а також прострочення сплати комісійної винагороди за управління гарантіями № G011012 від 31 березня 2011 року, № 150220117 від 15 лютого 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» була нарахована пеня у загальному розмірі 75 784, 02 грн.

У зв`язку з наведеними порушеннями, загальний розмір заборгованості ПрАТ «ЗЕМЗ» перед ПАТ «ВТБ Банк» за договором про надання банківських гарантій станом на 02 лютого 2012 року, за період з 01 серпня 2011 року по 01 лютого 2012 року, становить 1 741 568, 26 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «ВТБ Банк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованість за договором про надання банківських гарантій/контр-гарантій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 14 січня 2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк». Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за договором про надання банківських гарантій/контр-гарантій у розмірі 1 741 787, 26 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник не виконував належним чином взяті за договором про надання банківських гарантій/контр-гарантій зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 листопада 2015 року частково відновлено втрачене судове провадження у справі № 242/4349/15-ц за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Зуївський електромеханічний завод», про стягнення заборгованості за договором про надання банківських гарантій (контр-гарантій).

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку. Суду не було доведено наявність підстав для застосування положень статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У березні 2016 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 рокуі ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «ВТБ Банк» у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення, місцевий суд не застосував положення частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно з якими порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Судом першої інстанції не було враховано, що РУП «Гродноенерго» звернулось до банку із вимогою про здійснення платежу за гарантією № G 011012 від 31 березня 2011 року 03 серпня 2011 року, а банк звернувся до суд з цим позовом 10 лютого 2012 року, тобто з пропуском шестимісячного строку.

Також місцевий суд не врахував наявність підстав для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України. Як встановлено судом, договір поруки було укладено 10 грудня 2010 року, але договір № 7 про внесення змін до договору про надання банківських гарантів/контр гарантій укладено 31 березня 2011 року без згоди поручителя, що призвело до зміни зобов`язання та збільшення обсягу відповідальності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 242/4349/15-ц (провадження № 61-16514св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

26 червня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПрАТ «ЗЕМЗ», про стягнення заборгованості за договором про надання банківських гарантій, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 грудня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ПрАТ «ЗЕМЗ» був укладений договір про надання банківських гарантій № 3г/2010.

Відповідно до договору поруки № 3гп-1/2010 від 01 грудня 2010 року поручителем ПрАТ «ЗЕМЗ» щодо виконання зобов`язання останнім за договором про надання банківських гарантій є ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 2.1 договору поруки у випадку невиконання зобов`язань за договором про надання банківських гарантій поручитель та ПрАТ «ЗЕМЗ» несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов`язань ПрАТ «ЗЕМЗ» перед ПАТ «ВТБ Банк».

31 березня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ПрАТ «ЗЕМЗ» був підписаний договір № 7 про внесення змін та доповнень до договору про надання банківських гарантій, відповідно до якого в якості забезпечення зобов`язань ПрАТ «ЗЕМЗ» за контрактом № 18/0311 від 03 березня 2011 року, укладеним між ПрАТ «ЗЕМЗ» та РУП «Гродноенерго», банк надав гарантію виконання зобов`язання за контрактом на суму 202 500, 00 доларів США строком дії 270 календарних днів з дати видачі гарантії включно.

На виконання умов гарантії від 31 березня 2011 року, ПАТ «ВТБ Банк» 14 жовтня 2011 року на рахунок РУП «Гродноенерго» у ВАТ «БПС-Банк» перерахував суму платежу за банківською гарантією у розмірі 202 500, 00 доларів США, що підтверджується міжнародним платежем формату SWIFT MT202.

На час звернення з позовом до суду ПрАТ «ЗЕМЗ» не відшкодував ВАТ «ВТБ Банк» суму грошових коштів, що була сплачена за гарантією від 31 березня 2011 року.

Також встановлено, що рішенням господарського суду Донецької області від 18 квітня 2012 року у справі № 5006/19/3/2012 (провадження у справі порушено 10 лютого 2012 року) з ПрАТ «ЗЕМЗ» стягнуто на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за невідшкодування грошових коштів за гарантією від 31 березня 2011 року у розмірі 1 741 568, 26 грн.

ПАТ «ВТБ Банк» повідомив апеляційний суд про те, що виконавче провадження за вказаним рішенням було відкрито і заборгованість було частково погашено у сумі 441 580, 93 грн. Постановою від 20 березня 2014 року державним виконавцем було повернуто стягувачу виконавчі документи з тих підстав, що у боржника відсутні грошові кошти та будь-яке майно, на яке може бути звернуте стягнення, а залишок боргу при цьому склав 1 334 818, 70 грн.

Також встановлено, що ухвалою господарського суду Донецької області від 03 березня 2014 року у справі № 905/886/14 порушено провадження у справі про банкрутство ПрАТ «ЗЕМЗ».

Ухвалою господарського суду Донецької області 12 травня 2014 року у справі № 905/886/14 грошові вимоги ПАТ «ВТБ Банк» як забезпеченого кредитора на суму 1 510 235, 59 грн окремо внесені до реєстру кредиторів.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, за змістом частини першої статті 58 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій зокрема вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки ПрАТ «ЗЕМЗ» свої зобов`язання за договором про надання банківських гарантій/контр-гарантій № 3г/2010 від 01 грудня 2010 року (з урахуванням договору № 7 від 31 березня 2011 року про внесення змін та доповнень до договору про надання банківських гарантій) не виконав.

При вирішенні даного спору судами правильно застосовано норми матеріального права, зокрема положення статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель має нести цивільно-правову відповідальність за порушення кредитором взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим суди обґрунтовано встановили наявність правових підстав для стягнення заборгованості з поручителя.

Врахувавши, що досудову вимогу банк направив принципалу 17 жовтня 2011 року, що встановлено у справі № 5006/19/3/2012, а з позовом до поручителя звернувся 10 лютого 2012 року, тобто у межах строку дії поруки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України та припинення поруки ОСОБА_1 за договором поруки № 3гп-1/2010 від 01 грудня 2010 року.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Зважаючи на положення частин першої та другої статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі перевірити посилання заявника про незастосування місцевим судом положень частини першої статті 559 ЦК України, оскільки такі доводи не були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій.

При цьому заявник не позбавлений права на звернення до суду із відповідними вимогами.

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. В. Сердюк

СуддіА. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров