ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5239/19 Справа № 205/3279/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпропетровська міська рада, КП "ЖЕП №22" Дніпровської міської ради, КП "ДМБТІ" Дніпропетровської обласної ради, Департамент ДАБІ у Дніпропетровській області про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи тим, що прибудова А`-1 до квартири (приміщення № 1, 2, 3, 4, 5, 6) побудована на межі з належною позивачу земельною ділянкою біля проходу з грубим порушенням норм ДМБТІ при її будівництві, постійно руйнується та загрожує життю позивача, внаслідок чого остання неодноразово отримувала травми різного ступеню тяжкості.

Враховуючи вищезазначене та уточнені позовні вимоги, позивач просив суд визнати частково недійсним свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виданого ВАТ «Дніпропетровський лакофарбовий завод» згідно розпорядження № 265 від 26.10.1998р., зареєстрованого в КП ДМБТІ реєстраційний № НОМЕР_1 в частині права власності на прибудову А`-1 до квартири (приміщення № 1, 2, 3, 4, 5, 6).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апелянта.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею 162/300 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 4, яке видано 16.01.2013р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М., є власником квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що належна ОСОБА_2 нерухомість має прибудову № А`-1, яка споруджена впритул з парканом, який відмежовує земельну ділянку відповідача та позивача.

Суд встановив, що ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо визнання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке видано 26.10.1998р. на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , частково недійсним в частині права власності на прибудову А`-1, та не обґрунтовано яким чином задоволення такої вимоги відновить її порушене право в частині користування належним їй домоволодінням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає змісту її порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що прибудова А`-1 до квартири АДРЕСА_1 порушує її право власності, оскільки споруджена з суттєвими порушеннями (відсутність землевідводу, відсутність проекту, наявність порушень ДБН) та перешкоджає користуватись своєю власністю. Крім того, апелянт посилається на безпідставну відмову судом першої інстанції у витребуванні доказів з КП ДМБТІ ДОР та призначенні будівельно-технічної експертизи.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1ст. 81 ЦПК України), збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Всупереч вищезазначеному, позивачем належним чином не доведено, що прибудова А`-1 до квартири АДРЕСА_1 містить ознаки самочинного (самовільного) будівництва.

Також, колегія суддів вважає необгрунтованими посилання ОСОБА_1 про те, що вказана прибудова через аварійний стан загрожує її життю, оскільки такі доводи не підтверджуються належними та достовірними доказами.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не наведено підстав та не надано доказів, що її позбавлено у вільному та безперешкодному користуванні своєю власністю.

Як вбачається з позову, способом захисту свого права власності ОСОБА_1 обрала визнання частково недійсним свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виданого ВАТ «Дніпропетровський лакофарбовий завод» згідно розпорядження № 265 від 26.10.1998р., зареєстрованого в КП ДМБТІ реєстраційний № НОМЕР_1 в частині права власності на прибудову А`-1 до квартири (приміщення № 1, 2, 3, 4, 5, 6).

Однак, розглянувши матеріали цивільної справи та надані позивачем докази, колегія суддів не вбачає правових підстав для визнання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке видано 26.10.1998р. на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , частково недійсним в частині права власності на прибудову А`-1.

Частинами першою та другою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема з вимогою про припинення дії, яка порушує право.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема, у зв`язку з невірно обраним позивачем способу захисту.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а заочне рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова