САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/2128/16-ц
Провадження №2/726/3/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2019 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Асташев С. А., при секретарі - Голик В.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О. про визнання заповіту не укладеним правочином,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту не укладеним правочином. В позові посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_4 . На випадок своєї смерті, ОСОБА_4 склала заповіт від 04.02.1999 року, який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. № 483, яким заповіла 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що вказаний заповіт, як правочин, його матір`ю не укладався та не підписувався, а є наслідком підробленням її підпису. Звертає увагу на те, що він перебував у хороших стосунках із своєю матір`ю, жодних причин заповідати своє нерухоме майно маловідомим їй людям, зокрема ОСОБА_2 , не було. Складення заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_4 та дивним видається його підписання за два тижні до її смерті.

Враховуючи викладене, просить суд визнати неукладеним заповіт ОСОБА_4 від 04 лютого 1999 року, № 483, посвідчений Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. о 17 год. ЗО хв, згідно якого на користь відповідача заповідано 1/2 частку квартири.

Справа прийнята до провадження судом та призначена до розгляду згідно ухвали від 15.06.2017 року.

В судовому засіданні позивач дав пояснення аналогічні викладеним у позові.

08.08.2017 року представник позивача ОСОБА_5 звернулась до суду із клопотанням про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 08.08.2017 року у справі було призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Садгірського районного суду м Чернівці від 16.11.2017 року провадження у справі було відновлено на підставі повідомлення № 4218 Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку криміналістичної експертизи за матеріалами вказаної справи, у зв`язку із необхідністю надання додаткових матеріалів для призначення експертизи.

22.01.2018 року представник позивача ОСОБА_5 повторно звернулась до суду із клопотанням про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 15.05.2018 року у справі було призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Садгірського районного суду м Чернівці від 11.06.2018 року провадження у справі було відновлено на підставі повідомлення № 03108 Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку криміналістичної експертизи за матеріалами вказаної справи, у зв`язку із необхідністю надання додаткових матеріалів для призначення експертизи.

18.10.2018 року представник позивача ОСОБА_5 втретє звернулась до суду із клопотанням про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 23.11.2018 року, враховуючи відповіді експертних установ, де вказано про відсутність у матеріалах справи необхідних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_4 та оригіналу оспорюваного заповіту, беручи до уваги те, що без таких вихідних даних проведення вказаної експертизи є неможливим та те, що сторонами вичерпано можливості щодо витребування таких доказів (віднайти які також залишається неможливим або їх не існує на даний момент), а також зважаючи на те, що експертиза за постановленими ухвалами не була проведена тричі, з метою дотримання розумних строків цивільного-процесуального судочинства - було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 за життя ОСОБА_4 була її сусідкою та декілька років, до смерті останньої допомагала їй по господарству, у них були приязні стосунки. У останній рік життя, ОСОБА_4 запропонувала їй заповісти частину свого нерухомого майна, на що ОСОБА_2 відмовилась. Такі пропозиції ОСОБА_4 робила і іншим сусідам, мотивуючи це неприязними стосунками із ОСОБА_1 , вказуючи про те, що вона готова передати у спадок своє майно будь-кому із знайомих, тільки не ОСОБА_1 , поскільки він її ображає. Незадовго до своєї смерті, ОСОБА_4 знову висловила ОСОБА_2 свою пропозицію, на що остання погодилась, після чого, через деякий час викликала приватного нотаріуса ОСОБА_6 . Останній підготував всі необхідні документи та прибув додому до ОСОБА_4 , де вона власноручно і підписала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 . 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки заповіт вчинено належним чином, без примусу та за особистого підпису ОСОБА_4 . Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні звернув увагу суду на те, що позивач у 2000 році вже звертався до суду із позовом про визнання заповіту недійсним, у задоволенні якого йому було відмовлено. В подальшому, того ж 2000 року, ОСОБА_1 звернувся до експертно-криміналістичного центру при управлінні МВС України на Львівській залізниці, у висновку якого, від 01.03.2001 року, вказано про те, що підпис від імені ОСОБА_4 у вищевказаному заповіті виконанано іншою особою. З того часу до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом пройшло більш ніж 15 років, а тому строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про захист свого цивільного права вже пройшов. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін та свідків, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом було досліджено наявний у справі обсяг письмових доказів та взято до розгляду ті з них, які стосуються предмету доказування та безпосередньо стосуються обставин, які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, було встановлено, що згідно заповіту від 04 лютого 1999 року, № 483, посвідчений Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. о 17 год. 30 хв, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла відповідачу ОСОБА_2 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Вказаний заповіт засвідчено її підписом.

Встановлено також, що станом на час розгляду справи, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 48408545 від 25.11.2015 року ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Реєстрації за ОСОБА_1 права власності на вказану частку у нерухомому майні передувало рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26.08.2014 року, яким встановлено факт спорідненості ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як сина та матері, а також визнання договору дарування від 15.02.2013 року, яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/2 частину вказаного спадкового майна в складі 2/3 частки - недійсним.

У матеріалах справи відсутній правовстановлюючий документ та/або витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яким би підтверджувалось право власності ОСОБА_2 на частину вказаного спадкового майна, однак дана обставина ніким не оспорюється та прямо не стосуються предмету доказування щодо визнання заповіту неукладеним, враховуючи при цьому положення ст. 548 ЦК УРСР (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) а саме те, що незважаючи на факт реєстрації права власності, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Таким чином у позові позивачем поставлено питання про порушення його суб`єктивного права на спадщину внаслідок не укладення спадкодавцем заповіту, внаслідок чого він позбавлений можливості реалізувати його в повному обсязі.

При вирішенні справи суд враховує те, що вказаний заповіт було складено 04.02.1999 року, а тому до спірних правовідносин підлягають застосування норми ЦК УРСР у редакції від 27.12.1996 року.

Так, згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом.

У відповідності до ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно ст 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Статтею 47 ЦК УРСР передбачено, що недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

У ст. 545 ЦК УРСР вказано, що недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Встановлено також і інші випадки недійсність угод, серед яких недійсність угоди, укладеної громадянином, нездатним розуміти значення своїх дій, недійсність угоди, укладеної внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких обставин та ін.

Таким чином нормами ЦК УРСР передбачено обов`язковість письмової форми угод, в тому числі і заповіту, обов`язковості нотаріального посвідчення та наслідки невиконання таких приписів у вигляді недійсності правочинів, серед яких і заповіт.

Користуючись своїм правом, у 2000 році, ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом про визнання недійсним вищезгаданого заповіту та визнання права спадкування за законом. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 07.06.2000 року позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог та вказано, що відповідно до висновку почеркознавчої експертизи, підпис у заповіті від 04.02.1999 року та підпис у рядку № 483 нотаріальних дій вірогідно вчинено ОСОБА_4 . Із пояснень свідків встановлено також, що позивач ОСОБА_1 та спадкодавець ОСОБА_4 у період часу що передував укладенню заповіту, мали неприязні стосунки та остання пропонувала заповісти вищевказану квартиру декільком сусідам. На таку пропозицію погодилась ОСОБА_2 Будучи допитаним в судовому засіданні при розгляді справи у 2000 році, нотаріус Балацький О.О. пояснив, що 04.02.1999 року його було викликано по телефону для посвідчення заповіту ОСОБА_4 Вказану особу він встановив за паспортом, та вподальшому вона власноруч підписалась у складеному заповіті а також в реєстрі нотаріальних дій.

Такі встановлені судовим рішенням обставини під сумнів не ставляться та доказуванню не підлягають.

Таким чином позивач використав своє право на звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права у формі позовної вимоги про визнання заповіту недійсним.

Варто зауважити, що ЦК УРСР передбачав саме такий порядок захисту свого порушеного права - шляхом визнання правочину недійсним. З прийняттям ЦК України розмежовано поняття неукладеного, дійсного, недійсного (оспорюваного чи нікчемного) договору, та зазначено, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Окрім того, позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим у ЦК УРСР (та і ЦК України) способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів. Варто зауважити, що вимога про визнання заповіту неукладеним не призводить до поновлення порушених прав, така вимога не може бути предметом спору та розглядатися самостійно. У такому випадку позивач повинен звертатись до суду, окрім інших позовних вимог, із вимогою про застосування наслідків неукладеного договору, тобто про повернення безпідставно придбаного або безпідставно збереженого майна, що відповідає положенням глави 42 ЦК УРСР.

Аналогічна позиція щодо правовідносин, які склались за ЦК України викладена у п. 8 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» де вказано, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України.

Окрім обрання позивачем неналежного способу захисту свого порушеного права, варто зауважити наступне.

01.03.2001 року науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при УМВС України на Львівській залізниці було виконано почеркознавчу експертизи. Згідно висновку вказаної експертизи один підпис від імені гр. ОСОБА_4 розташованого у графі «Підпис» копії вищевказаного заповіту виконаний не громадянкою ОСОБА_9 , а іншою особою. Дати відповідь на поставлені запитання щодо належності підпису ОСОБА_4 у оригіналі вказаного заповіту та в дорученні на отримання пенсії не виявилось можливим, оскільки експертам не було представлено вказаних документів.

На підставі ст. 110 ЦПК України суд відхиляє вказаний висновок експерта, мотивуючи це розбіжностями у його результатах із висновком наданим на підставі проведеної судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №2-19/2000 року. Окрім того, в основу висновку експерта від 01.03.2001 року лягли єдині зразки підписів, які розміщувались на клаптику паперу із учнівського зошиту, які начеб-то належать ОСОБА_4 , однак матеріалами експертизи достеменно не встановлено їх походження. Звернуто увагу і на зразки самого підпису, де першою літерою вказано літеру « СГоца » (перша літера в імені позивача) в той час, як у заповіті підпис виконано з першою літерою «ЛГоца» (перша літера в імені спадкодавця). Натомість судова почеркознавча експертиза була проведена із використанням оригіналу оспорюваного заповіту. Такі обставини підтверджуються листом приватного нотаріуса Балацького О.О. № 59/01-16 від 27.03.2017 року, де зазначено, що надати примірник оригіналу вказаного заповіту є неможливим, оскільки він був наданий до Садгірського районного суду м Чернівці з метою проведення почеркознавчої експертизи. Про вказані обставини свідчить і лист судді Садгірського районного суду м Чернівці Мамчина П.І. про витребування вказаних матеріалів, датований 22.11.1999 року під № 2-285.

Враховуючи сумніви у правильності проведення вказаної експертизи від 01.03.2001 року, з метою встановлення дійсних обставин спірних правовідносин, представником позивача тричі було заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, однак тричі її проведення було унеможливлене відсутністю у матеріалах справи необхідних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_4 , оригіналу оспорюваного заповіту та зразків підпису. Віднайти необхідні документи станом на час розгляду справи залишається неможливим, в тому числі з причин припинення їх існування чи втрати.

Оцінюючи викладені обставини та докази у їх сукупності (пояснення сторін, рішення суду від 07.06.2000 року інші досліджені письмові докази), позивачем не було доведено у встановленому порядку належними, допустимими та достовірними доказами факти на які він посилався, як на підставу позову, а саме те, що підпис у заповіті від імені його матері вчинено іншою особою та правочин вчинено без її відома. Натомість наявний обсяг доказів вказує про зворотнє, а саме те, що ОСОБА_4 самостійно та власноруч вчинила підпис у вказаному заповіті.

Що стосується заявленого представником відповідача клопотання про відмову у задоволенні позову у звязку із пропуском строків позовної давності, варто зауважити наступне.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

У відповідності до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Варто вказати, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначено у низці рішень ЄСПЛ, строки позовної давності забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

Таким чином, враховуючи те, що починаючи з моменту виникнення права на звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права пройшло більш ніж три роки (як це передбачено ст. 76 ЦК УРСР), що є підставою для відмови у позові, а також інші обставини встановлені цим рішенням, зокрема неналежно обраний спосіб захисту та відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 45, 47, 48, 71, 76, 80, 534, 541, 545 ЦК УРСР, 76, 77, 80, 263-265, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О. про визнання заповіту не укладеним правочином - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Головуючий суддя С. А. Асташев