Єдиний унікальний номер судової справи № 488/3511/18
Провадження № 22-ц/812/1379/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Сивоконенко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2019 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Селіщевою Л.І., повний текст складено 20 червня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, починаючи з 2012 року займала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор».

Наказом № 724 від 26 жовтня 2015 року її було звільнено із займаної посади за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року її було поновлено на роботі на вказаній посаді, і на її користь з відповідача стягнуто 24 737,30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Дане судове рішення було виконане відповідачем, і наказом № 361-к від 27 травня 2016 року її поновлено на роботі з 05 лютого 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Ухвалою ВССУ від 08 листопада 2017 року вищенаведене рішення Апеляційного суду Миколаївської області скасовано, справу було направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В подальшому, постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року було змінено, зменшено розмір моральної шкоди з 10 000 грн. до 3 000 грн., та виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивачка вказує, що відповідач скориставшись рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року, яке згодом було скасовано, наказом від 01 червня 2017 року №324/1-К скасував наказ від 27 травня 2016 року №361-К, яким її було поновлено на роботі.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ № 324/1-к від 01 червня 2017 року «Про скасування наказу по поновлення на роботі ОСОБА_1 »; поновити її на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі Філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» з 01 червня 2017 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2017 року по дату винесення рішення по даній справі.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачка оскаржила його в апеляційному порядку.

Мотивуючи апеляційну скаргу викладеним у позовній заяві та посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права, позивач просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує про законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У суді апеляційної інстанції позивач підтримала апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися до суду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга піддягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню виходячи з такого.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч.5 ст.235 КЗпП України). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ДПЗКУ». З вересня 2012 року вона обіймала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» (а.с.11-13).

Наказом № 724-к від 26 жовтня 2015 року її було звільнена з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.6).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, ОСОБА_1 ( справа №488/4844/15-ц) поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» та на її користь був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24 737,30 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (а.с.14-17)

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року це рішення суду в частині поновлення на роботі, залишено без змін. В частині розміру моральної шкоди змінено з 10 000 грн. до 1000 грн., виключено з мотивувальної частини рішення суду висновок про порушення відповідачем вимог ст.ст. 40 ч.2, 43,252 КЗпП України.

На виконання вказаного рішення суду першої інстанції, відповідачем був виданий наказ № 361-к від 27 травня 2016 року про поновлення позивача на роботі з 05 лютого 2016 року (а.с.7), а у її трудовій книжці зроблений запис за № 10 про недійсність запису № 9 про звільнення з роботи, згідно наказу № 724-к від 26 жовтня 2015 року (а.с.13).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, ухвала апеляційного суду від 12 травня 2016 року була скасована, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат було скасоване, та ухвалене нове рішення про відмову у задоволені вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (а.с.18-21).

Таке свідчить про те, що фактично свою дію відновив попередній наказ № 724-к від 26 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади, оскільки правомірність звільнення останньої на підставі цього наказу встановлена рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року.

На виконання вищенаведеного судового рішення, відповідачем 01 червня 2017 року видано наказ № 324/1-к, яким скасовано наказ № 361-к від 27 травня 2016 року про поновлення позивачки на роботі (а.с.9).

Такі дії роботодавця є правомірними та відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України , зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 та вимогам у п. 7 ч 3 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Наказ №324/1-к не є наказом про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а відтак він не підлягає оцінці на відповідність вимогам КЗпП України щодо дотримання відповідачем процедури звільнення.

За такого аргументи позову та апеляційної скарги щодо його незаконності є необґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 листопада 2017 року, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення на роботі залишено без змін, в частині відшкодування моральної шкоди змінено та виключено з мотивувальної частини рішення суду висновок про порушення відповідачем вимог ст.ст. 40 ч.2, 43,252 КЗпП України.

Як вбачається із єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Верховного суду від 01 червня 2018 року відкрито касаційне провадження по даній справі, проте до цього часу справа не розглянута.

Отже, з ухваленням постанови апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлено на роботі, набрало законної сили і підлягає виконанню в силу ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та п. 7 ч 3 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, судом відновлено порушене право позивача - визнано її звільнення 26 жовтня 2015 року з роботи незаконним, а тому роботодавець зобов`язаний видати наказ про скасування наказу про припинення трудового договору з нею. Проте до цього часу ОСОБА_1 до роботи відповідачем не допущена, не дивлячись на її звернення.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки ( ст.234 КЗпП України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.4 Постанови Пленум Верховного Суду Українивід 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» ( далі - Постанова Пленуму №9 від 06 листопада 1992 р.), встановлені ст.ст.228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

З врахуванням викладеного заявлені позивачем вимоги є недоведеними танеобґрунтованими.

За такого суд першої інстанції повинен був відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для ухвалення судового рішення про скасування наказу та поновлення позивача на роботі на тій же посаді, врахувавши, що незаконність її звільнення встановлена рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року.

Заявлені нею в цій частині позовні вимоги не спрямовані на захист її права (законного інтересу) так як невідривно пов`язані з рішенням суду від 05 лютого 2016 року, яким її поновлено на роботі. Обраний позивачем спосіб захисту є неефективними у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводять до відновлення її прав, а тому припущення позивача, що саме в такий спосіб буде відновлено її право, є помилковим.

Пояснення представника відповідача у суді апеляційної інстанції про те, що відсутні підстави для поновлення на роботі відповідно до рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, оскільки дане рішення вже виконано, а повторного рішення суду не приймалося є необгрунтованими, так як пов`язанні з невірним тлумаченням ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, п. 7 ч 3 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України.

Відповідно до ч.1,2 ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16.

З набранням законної сили судовим рішенням про поновлення на роботі позивач вправі вимагати виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня, коли вона фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати. Якщо роботодавець відмовиться добровільно виконати вимогу працівника, останній має право звернутися з відповідною заявою до комісії по трудових спорах (якщо така створена на підприємстві) або безпосередньо до суду.

За роз`ясненнями п.32 Постанови Пленуму №9 від 06 листопада 1992 р.),оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100

Отже, поновлення позивача на роботі, на виконання постанови апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року повинно бути виконано відповідачем негайно, тобто вже наступного робочого дня, незалежно від реалізації позивачем процедури примусового виконання цього судового рішення. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки. Такі висновки судів відповідають вимогам ст. 236 КЗпП України.

Як вбачається із матеріалів справи,до цього часу ОСОБА_1 до роботи відповідачем не допущена, не дивлячись на її звернення, що не заперечується представником відповідача. Отже, рішення суду не виконується.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року ( справа №488/4844/15-ц) на користь ОСОБА_1 з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2015 року по 05 лютого 2016 року у розмірі 24737 грн.30 коп.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року, змінено рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року ( справа № 488/3841/16-ц) на користь ОСОБА_1 з ПАТ «ДПЗКУ» стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року в сумі 47 843 грн.25 коп.

Позивач у позові просить стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2017 року.

Середньоденна заробітна плата встановлена рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року у розмірі 455 грн.65 коп

Приймаючи до уваги обставини справи, а саме те, що після скасування постанови апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 до роботи не допущено, що є свідченням не виконання рішення суду про поновлення на роботі, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, стягнувши на її користь з відповідача 259 720 грн.50 коп.(455.65х570), за період 01 червня 2017 року по день ухвалення даного рішення суду. Підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 06 лютого 2016 року по 27 травня 2016 року, з 17 лютого по 01 червня 2017 року, колегія суддів не вбачає, оскільки вимоги про стягнення коштів за ці періоди позивачем не заявлялися, і не були предметом розгляду судом першої інстанції в цій частині.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв`язку з виконанням відповідачем рішення судів у справі № 488/3841/16-ц, є неправильним, оскільки позивач не пов`язувала свої вимоги про стягнення середнього заробітку підставі цього рішення.

А твердження суду про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ОСОБА_1 у вимушеному прогулі не перебуває, тому що судове рішення про повторне її поновлення на роботі відсутнє, колегія суддів вважає таким, що суперечить нормам матеріального права, бо поновлення позивача на роботі відбулося на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, постанови апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року, і відповідачем до теперішнього часу не виконано.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2019 року у слід скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених у ньому, обставинам справи, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування наказу та поновленні на роботі, а задовольнити вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнивши частково її апеляційну скаргу.

В силу ст.5 Закону України «Про судовий збір», ст.141 ЦПК України з ПАТ«Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 1057 грн.20 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги, в дохід держави 2244 грн.80 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374,376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі - відмовити за недоведеністю.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Виноградів, Закарпатська область, проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - 259 720 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот двадцять )грн.50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1057 ( одна тисяча п`ятдесят сім) грн.20 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в дохід держави 2244 (дві тисячі двісті сорок чотири) грн.80 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

___________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року.