ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6131/19 Справа № 182/5584/17 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 03 березня 2016 року приблизно об 11:20 год. ОСОБА_3 керуючи автомобілем «Фольцваген пасат» на пішохідному переході здійснив наїзд на позивачку. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала чисельні травми, у зв`язку з чим була госпіталізована до КЗ «Нікопольська міська лікарня №1» ДОР, де їй було встановлено діагноз: відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забиті рани голови, правої вушної раковини, перелом лівої променевої кістки. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди було порушено кримінальне провадження № 0000785 від 03 березня 20116 року за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України. Після виписки з лікарні позивачка продовжувала лікуватися амбулаторно, проходила додаткові обстеження, після чого була вимушена продовжувати лікування та до теперішнього часу спостерігається у поліклініці, періодично проходить амбулаторне лікування, у зв`язку з чим понесла значні матеріальні витрати на придбання ліків в сумі 6239,66 грн..

Враховуючи те, що стан фізичного здоров`я позивачки майже не покращився, з метою лікування та реабілітації після отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди травм, позивачка проходила лікування у санаторії «Радон» у м. Хмільник, вартість якого склала 19 040,00 грн.

Позивач вважає, що діями відповідачів їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних страждання, оскільки травми, які виникли внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди призвели до незворотного пошкодження здоров`я, збився її нормальний життєвий ритм, значно погіршилась якість життя, вона втратила здоровий сон, значно погіршився зір, через травму хребта вона позбавлена можливості виконувати фізичну роботу та змушена постійно звертатися за допомогою для вирішення різних побутових питань, тобто була позбавлена можливості вести звичайний спосіб життя. Враховуючи усі вищевикладені обставини, моральну шкоду з урахуванням уточнених позовних вимог позивачка оцінює в 60 000,00 грн. та просить стягнути дану суму з відповідачів, а також витрати на придбання ліків в розмірі 6239,66 грн., вартість лікування в санаторії «Радон» в м. Хмільник Вінницької області в сумі 19 040,00 грн. та витрати за надання правової допомоги - 7200,00 грн..

14 березня 2019 року від позивачки надійшла заява, в якій вона просила залишити без розгляду свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів витрат на реабілітацію та лікування в санаторії в розмірі 19 040,00 грн. В іншій частині позовні вимоги підтримала.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на її користь з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн. В задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди та витрат за надання правової допомоги - відмовлено. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на її користь 3000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з принципу розумності, виваженості та справедливості та врахував факт згоди ОСОБА_3 сплатити моральну шкоду. При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та в частині, що стосується вимог до ОСОБА_2 , суд виходив з того, що вину ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не встановлено, а тому вимоги позивачки про відшкодування витрат на придбання ліків на суму 6239,66 грн. з відповідачів задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт наїзду, саме ОСОБА_3 ним не оспорюється. Суд першої інстанції вказуючи, що вина ОСОБА_3 не встановлена, одночасно прийшов до протилежного висновку, що скоївши наїзд на позивачку, завдав їй моральної шкоди. Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_2 є співвласником автомобіля «Фольцваген пасат», а тому повинна нести відповідальність, завдану її автомобілем.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до змісту яких майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦПК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, зі змісту положень ст.ст. 1166, 1167, ст. 1187 ЦК України вбачається, що єдиною підставою для покладення цивільно-правової відповідальності за завдану джерелом підвищеної небезпеки матеріальну та моральну шкоду є вина особи, яка її завдала.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 власником автомобіля «Фольксваген Пассат», реєстраційний № НОМЕР_2 є ОСОБА_2

Право керування вказаним транспортним засобом мав її чоловік - ОСОБА_3 ..

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 03.03.2016 року, позивачка отримала чисельні травми, у зв`язку з чим була госпіталізована до КЗ «Нікопольська міська лікарня №1» ДОР, де їй було встановлено діагноз: відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забиті рани голови, правої вушної раковини, перелом лівої променевої кістки.

За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди Відділом поліції ГУНП було порушено кримінальне провадження № 0000785 від 03 березня 2016 року за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України.

13 грудня 2016 року в ході досудового розслідування в рамках кримінального провадження, було проведено судово-медичну експертизу, відповідно до висновку якої, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, збитих ран та саден голови, закритого перелому лівої променевої кістки, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я більше 21 доби.

14 грудня 2016 року постановою ст. слідчого СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Сумовського О.Г. кримінальне провадження № 0000785 від 03 березня 2016 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2017 року задоволено скаргу представника позивача ОСОБА_5 , постанову слідчого СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Сумовського О.Г. від 14 грудня 2016 року про закриття кримінального провадження № 0000785 скасовано.

17 лютого 2018 року постановою старшого слідчого СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Сумовського О.Г. призначено по даному кримінальному провадженню автодорожню експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. Н.С. Бокаріуса.

Рішення у зазначеному кримінальному провадженні не прийнято, вину відповідача ОСОБА_3 не встановлено.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 03 березня 2016 року, була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) за полісом АЕ/3965428 від 07 вересня 2015 року.

Однак до регіонального відділення АТ «СГ «ТАС» з приводу дорожньо-транспортної пригоди 03 березня 2016 року ніхто не звертався, письмового повідомлення не надавав, що підтверджується відповіддю ПрАТ «Страхова група «ТАС» № 13 від 03 квітня 2018 року.

Врахувавши відсутність доказів, які б підтвердили вину ОСОБА_3 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з останнього матеріальної шкоди.

При цьому, судом вірно роз`яснено позивачці, що вона не позбавлена права на звернення до суду із відповідним позовом про стягнення матеріальної шкоди у разі встановлення особи, винної у наїзді на неї.

Також судом вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на придбання ліків до ОСОБА_2 , оскільки вказані вимоги також є недоведеними.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди, суд першої інстанції врахувавши характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також врахувавши факт згоди відповідача на відшкодування моральної шкоди, дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивачки 3000,00 грн..

Доводи апелянта в скарзі про те, що факт наїзду, саме ОСОБА_3 ним не оспорюється, суд першої інстанції вказуючи, що вина ОСОБА_3 не встановлена, одночасно прийшов до протилежного висновку, що скоївши наїзд на позивачку, завдав їй моральної шкоди, а також те, що ОСОБА_2 є співвласником автомобіля «Фольцваген пасат», а тому повинна нести відповідальність за шкоду, завдану її автомобілем, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої позивачці були завдані тілесні ушкодження, є ОСОБА_3 , апелянтом ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди та вимог, що стосуються ОСОБА_2 , оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

При цьому, колегія суддів також вважає безпідставними твердження апелянта про незаконність висновку суду в частині відмови у стягненні на її користь витрат на правову допомогу, оскільки вони також не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко