№ провадження 2/495/1236/2019
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

09 вересня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

справа № 495/11277/18,

за участю учасників справи:

від позивача - особисто позивач ОСОБА_1 ,

від відповідача - особисто ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності, просить суд: визнати дійсним договір купівлі продажу № б/н від 06.10.2011 року житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Житловий будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Присадибна ділянка розміром 1,900 га, яка розташована по АДРЕСА_1 знаходилась в користуванні ОСОБА_4

Державний акт на землю не видавався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За життя продавець ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Разом з тим, вказує, що під час укладання договору між сторонами правочину було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, а саме ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у повному розмірі, а ОСОБА_1 отримала правовстановлюючі документи на будинок.

Умови договору були виконані.

Окрім того, спадкоємцем ОСОБА_4 - відповідачем ОСОБА_2 не заперечується, що дійсно наведений вище договір купівлі-продажу належним чином укладений та є дійсним.

За вказаних вище обставин вона і звернулась до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити з підстав наведених у позові.

Відповідач в судовому засіданні з позовними вимогами погодився у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, відповідача, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що дійсно 06.10.2011 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони /продавець/ та ОСОБА_1 , з іншої /покупець/ у простій письмовій формі було укладено договір купівлі продажу житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 . /л. с .8/.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04.12.2006 року, що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. /л.с.11/.

У відповідності до довідки № 493 від 08.08.2018 року, виданої виконкомом Маразліївської сільської ради, присадибна земельна ділянка розміром 0,1900 га в АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходився у користуванні ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Державний акт на вищевказану земельну ділянку не видавався. /л.с.13/.

Також, 06.10.2011 року ОСОБА_4 була видана на ім`я ОСОБА_1 або ОСОБА_5 довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу, якою надано право визначеним у ній особам розпоряджатись належним йому житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також розпоряджатись земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . /л.с.6/.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . /л.с.14/.

Листом приватного нотаріусу Білгород-Дністровського районного нотаріального округу від 02.04.2019 на запит суду повідомлено, що 27.02.2018 року заведена спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцем померлого є ОСОБА_2 , який звернувся із заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дві земельні ділянки. Інших заяв про прийняття спадщини не поступало.

Як вбачається з надісланих нотаріусом Андрєєвою Т.М. документів, за життя 08.12.2010 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого належний йому житловий будинок під АДРЕСА_1 , земельну ділянку, розташовану на території Маразліївської сільської ради, загальною площею 1,50 га, надану для ведення особистого селянського господарства, земельну ділянку під НОМЕР_3 , розташовану на території Маразліївської сільської ради, масив НОМЕР_8, загальною площею 5,89 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та усе інше належне йому майно заповідав ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК.

У постанові ВСУ від 17.04.2019 року по справі № 2-4783/07, провадження № 61-14587св18, суд зокрема вказав про таке:

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України, Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 статті 220 ЦК України вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість.

При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-49цс13.

Суд першої інстанції в порушення вищевказаних норм законодавства не з`ясував, чому саме спірний договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не було нотаріально посвідчено та чи дійсно ОСОБА_4 ухилявся від нотаріального посвідчення цього договору, та чи була втрачена така можливість.»

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що позивачем не наведено жодного належного та допустимого доказу об`єктивних причин не посвідчення нотаріального договору купівлі-продажу нерухомого майна за життя ОСОБА_4 , не доведено ухилення сторони правочину - ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору, прийнявши до уваги обов`язковість нотаріального посвідчення такого роду договорів, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання дійсним договір купівлі продажу № б/н від 06.10.2011 року житлового будинку АДРЕСА_1 є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 є похідними вимогами, що можуть бути задоволені лише у разі задоволення основної частини позову про визнання договору купівлі-продажу , укладеного 06.10.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 - дійсним.

З урахуванням усього вищевикладеного , суд вважає за доцільне в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності - відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 203, 206, 220, 640, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 12, 13, 81-83, 263, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛ И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя: