Дата документу 13.02.2019 Справа № 322/266/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/266/18 Головуючий у 1-й інстанції: Кофанов А.В.
Провадження № 22-ц/807/1062/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого Кочеткової І.В.

Суддів Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар Остащенко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Фермерського господарства «Партнер» до ОСОБА_3, Фермерського господарства «Форт», третя особа Державний реєстратор виконавчого комітету Вільнянської міської Ради Запорізької області, про визнання договору оренди недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Партнер» про розірвання договору оренди,

за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Партнер» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Фермерське господарство «Партнер» звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства «Форт» та ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного відповідачами договору оренди землі від 03.02.2018, посилаючись на те, що належна ОСОБА_3 земельна ділянка перебуває в оренді позивача на підставі раніше укладеного договору від 05.11.2010 строком на 49 років .

Заперечуючи проти позову, у квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом і просив про розірвання договору оренди, укладеного 05.11.2010 з ФГ «Партнер», посилаючись на систематичну несплату орендарем орендної плати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову Фермерського господарства «Партнер» до ОСОБА_3, Фермерське господарство «Форт», третя особа Державний реєстратор виконавчого комітету Вільнянсьої міської ради Запорізької області про визнання договору недійсним відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Партнер» про розірвання договору задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на порушення умов договору оренди від 05.11.2010 орендар ФГ «Партнер» жодного разу орендну плату не вносив, що за змістом ст. 32 Закону України «Про оренду землі» є безумовною підставою для розірвання договору оренди на вимогу орендодавця. Оскільки вказаний договір підлягає розірванню, відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди від 03.02.2018, укладеного між ОСОБА_3 і ФГ «Партнер».

В апеляційній скарзі про скасування рішення суду і ухвалення нового про задоволення позову і відмову у задоволенні зустрічного позову ФГ «Партнер» вказує, що за умовами укладеного сторонами договору оренди від 05.11.2010 орендна плата сплачується за заявою орендодавця. Оскільки останній жодного разу до орендаря із заявою про виплату орендної плати не звертався, то така плата орендарем і не вносилася. Вважає, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності, оскільки право на отримання орендної плати у нього виникло з 31.12.2010, а з відповідним позовом до суду він звернувся тільки у квітні 2018. Позивач також вважає, що суд допустився порушень норм матеріального права, оскільки не розірвавши попередній договір оренди, орендодавець уклав новий договір з іншим орендарем, що не відповідає вимогам ст.ст. 2013, 215 ЦК України і ст.95 ЗК України, а отже є безумовною підставою для визнання договору недійсним.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник ФГ «Партнер» адвокат ОСОБА_4 не зявився, направив клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що договір про надання правової допомоги ним укладено 13.02.2019, тобто в день розгляду справи у суді апеляційної інстанції, проте в цей день він перебуватиме у відрядженні.

Розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_4, суд визнав його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

За положенням ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 ст.2 ЦПК України на суд і учасників процесу покладено обовязок керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

Згідно з ст.ст.2, 6, 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.ст.13,44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві учасники справи розпоряджаються своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 210, 368, 371 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з особливостями, встановленими цією главою (глава 1 розділ У). Суд першої інстанції має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду першої інстанції 28.03.2018 року, провадження у справі відкрито 29.03.2018 року. Представництво інтересів позивача у суді першої інстанції здійснювали ОСОБА_5 т ОСОБА_6 на підставі відповідних довіреностей. (а.с.39, 94).

У суді першої інстанції справа перебувала в провадженні понад шість місяців.

В апеляційний суд справа зі скаргою позивача ФГ «Партнер» надійшла 11.01.2019, апеляційне провадження відкрито 14.01.2019.

Копії апеляційної скарги і повістки про виклик у судове засідання направлялися всім учасникам справи 14.01.2019 і 15.01.2019(а.с.99, 101-105).

Інформація про всі процесуальні дії, що здійснювалися апеляційним судом в процесі підготовки справи до розгляду, копії процесуальних документів своєчасно були оприлюднені у спосіб, передбачений ЦПК України.

Повістка про виклик у судове засідання вручена позивачеві завчасно 19.01.2019. (а.с.106).

Інформація про час і місце розгляду справи була завчасно оприлюднена на офіційному веб-сайті апеляційного суду.

Отримавши повістку за 4 тижні до судового засідання, позивач мав реальну можливість завчасно укласти договір про надання правової допомоги з адвокатом, який, в свою чергу мав спланувати свою роботу у такий спосіб, щоб забезпечити представництво позивача в суді апеляційної інстанції. Натомість, договір про надання правової допомоги між позивачем і адвокатом ОСОБА_7 укладено в день судового засідання, тоді як на цей день у останнього заплановані інші справи.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що позивач, будучи добре обізнаний про судовий спір, що перебуває в провадженні суду з березня 2018 року, а в суді апеляційної інстанції з січня 2019 року, мав реальну можливість для забезпечення свого представництва у суді апеляційної інстанції. Дії позивача фактично спрямовані не на виконання покладених на нього процесуальних обовязків, а на затягування розгляду справи, що суперечить завданням цивільного судочинства.

На підставі 372 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки представника позивача неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Вислухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 6,66 га, розташованої на території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району, Запорізької області (а.с.31).

05.11.2010 ОСОБА_3 уклав з ФГ «Партнер» договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 49 років. Відповідно до пп.9-12, 38 зазначеного договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної вартості, що становить 2833, 34 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції. Орендна плата вноситься один раз на рік кожного року з 01 жовтня до 31 грудня за письмовою заявою орендодавця. Орендна плата може вноситися авансом за декілька років дії договору. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами. Дія договору оренди припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (а.с.5-7).

Договір зареєстровано в Запорізькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 30.11.2010 за №32.

Судом також встановлено, що орендна плата за вказаним договором з моменту його укладення ОСОБА_3 не виплачувалася, зміни до договору оренди щодо розміру орендної плати не вносилися.

03.02.2018 ту ж саму земельну ділянку ОСОБА_3 передав в оренду ФГ «Форт» строком на 10 років, про що сторони уклали відповідний договір, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.02.2018, номер запису 24985927 (а.с.11, 27-28). За умовами договору розмір орендної плати становить 7 500 грн. і сплачується щорічно не пізніше 31 грудня поточного року.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов'язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов'язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Разом з тим за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов'язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.

Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, апеляційний суд не вбачає.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов'язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам за правилами ст.89 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано застосував у спірних правовідносинах приписи частини другої статті 651 ЦК України та з'ясував суттєві обставини цієї справи як щодо наявності факту порушення відповідачем умов договору, так і щодо наявності критерію істотності цього порушення договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що орендодавець жодного разу не звертався до орендаря за орендною платою, у звязку з чим у останнього не виникло обовязку із її виплати, є неспроможними. За змістом ст.13 Закону України «Про оренду землі» і ст.93 ЗК України орендні відносини засновані на строковому платному володінні і користуванні земельною ділянкою. Обовязок зі сплати орендної плати виникає у орендаря в силу закону незалежно від звернення орендодавця за отриманням такої плати.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск орендодавцем строку позовної давності є неспроможними, оскільки невиконання орендарем своїх обовязку зі сплати орендної плати є триваючим правопорушенням, яке виникло з 31 жовтня 2010 року і тривало до ухвалення у справі оскаржуваного судового рішення. За вказаних обставин орендар має право в будь-який час звернутися за захистом свого порушеного права і вимагати розірвання договору оренди.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом порушені приписи ст.ст.203, 215 ЦК України і ст.95 ЗК України, є неспроможними.

За змістом ст. 95 ЗК України за наявності укладеного сторонами договору оренди землі власник земельної ділянки (орендодавець) не може під час строку його дії укладати інші договори оренди щодо цієї самої земельної ділянки без розірвання попереднього договору, оскільки це порушує права первісного орендаря.

Укладаючи договір оренди від 03.02.2018 відповідачі допустилися порушень вимог ст.95 ЗК України, так як належна ОСОБА_8 земельна ділянка вже перебувала в оренді у ФГ «Партнер», позивача у цій справі.

Разом з тим, оскільки договір оренди, укладений з ФГ «Партнер» розірвано у звязку із систематичною несплатою орендної плати, тобто право оренди спірної земельної ділянки припинено, отже воно не підлягає захисту судом.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст.374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Партнер» залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено і підписано 14 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: