Справа № 497/1064/19
Провадження № 2/497/719/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2019 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Раца В.А.

секретаря - Божевої І.Д.

розглянувши у порядку загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Болградської районної державної адміністрації Одеської області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.07.2019 року представник позивача ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності, звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Болградської районної державної адміністрації Одеської області та просить визнати рішення про відмову державного реєстратора незаконним; зобов`язати відповідача провести державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 19/100 часток житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , право на яку виникло на підставі Договору купівлі-продажу № 279.01 від 25.10.2001 року, що затверджено рішенням Болградського районного суду Одеської області по справі № 2-ц-422/2009 від 08 квітня 2009 року. А також стягнути судові витрати у розмірі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею 19/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 25 жовтня 2001 року Бесарабською товарною біржою, реєстраційний № 279.01 та рішення Болградського районного суду від 08 квітня 2009 року по справі № 2-ц-422/2009. Позивач звернулася до державного реєстратора для реєстрації свого права власності на цю частку житлового будинку, але 02.07.2019 року державним реєстратором прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, обґрунтовує свою відмову тим, що подані документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Позивач не згодна з таким рішенням державного реєстратора, тому вимушена звернутися з цім позовом до суду.

Представник позивача ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Відповідач - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Болградської районної державної адміністрації Одеської області Капсамун І.О. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Надала суду відзив, в якому просить повністю відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що після вивчених документів наданих позивачем виявилося, що номер будинку зазначений у договорі купівлі-продажу та рішенні суду не співпадає з номером будинку на який виготовлено технічний паспорт, а саме у правовстановлюючих документах зазначено АДРЕСА_1, а в технічному паспорті номер будинку вказаний 35-37. Окрім цього, при реєстрації права власності нерухомого майна державний реєстратор відкриває розділ або на квартиру або на житловий будинок. Тобто, в правовстановлюючих документах повинно бути чітко вказано майно, яке необхідно внести в Державний реєстр, а відповідно до рішення позивачу належить 19/100 частин житлового будинку, а саме квартира №2 . Тому вона вважає правомірною відмову в державній реєстрації та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 328 Цивільного Кодексу передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із приписами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також нормою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто, він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать 19/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеного 25 жовтня 2001 року та зареєстрованого Бессарабською товарною біржою за реєстраційним номером 279.01, який визнаний дійсним рішенням Болградського районного суду Одеської області № 08.04.2009 року по справі 3 2-ц-422/2009. Також цім рішенням визнано право власності позивача на цю частку житлового будинку, але в резолютивній частині рішення ще зазначено, що 19/100 частин житлового будинку за вищезазначеною адресою, складають квартиру №2 (а.с.12-13).

Після цього 18.12.2018 року на замовлення ОСОБА_1 , комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_3 , в якому маються технічні данні не тільки приміщень належних позивачу, а й приміщень належних іншим співвласникам житлового будинку.

Відповідно до довідки №173 від 01.07.2019 року, виданою Комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012 року право власності за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_3 - 31/100 частин, ОСОБА_4 - 31/100 частин, ОСОБА_5 - 19/100 частин та ОСОБА_1 - 19/100 частин (договір купівлі-продажу 279-01 від 25.10.2001 року).

Рішенням державного реєстратора Капсамун І.О. № 47585561 від 02.07.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_3 , так як подані документи для проведення державної реєстрації прав не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме вбачаються розбіжності в адресі житлового будинку (в договорі купівлі-продажу та в рішенні суду зазначено житловий будинок АДРЕСА_1 , а технічний паспорт зроблений на житловий будинок 35-37), також неможливо визнати одночасно право власності на частину житлового будинку або на квартиру, загальна та житлова площа мають бути вказані відповідно до реєструємого об`єкта (а.с.20).

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі по тексту - Закон № 1952-IV), який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Наведене в сукупності свідчить про те, що чинним законодавством України чітко визначено критерії, за якими державний реєстратор має перевіряти відповідність поданих документів вимогам законів, зокрема: щодо дотримання письмової форми правочину, відсутність у документах підчищень та виправлень, розбірливість тексту, відповідність форми встановленим вимогам, визначення факту виникнення у заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Крім того, державний реєстратор перевіряє повноту поданих для проведення державної реєстрації документів.

Даний висновок повністю узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 826/8707/17.

Частиною 1 статті 24 Закону № 1952-IV передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що законодавством регламентовано перелік підстав для відмови у державній реєстрації, який є виключним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Проте, відповідач не виконав вимоги ч.2 ст. 24 Закону, не роз`яснив у своєму рішенні, яким чином не вбачається можливим встановити набуття права власності за умови існування Договору купівлі-продажу та рішення суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. При цьому, відповідно до статей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами сьомою та чотирнадцятою статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Форма і вимоги до заповнення заяв та запитів, що подаються до органу державної реєстрації прав, а також форма і вимоги до оформлення рішень, що приймаються у зв`язку з проведенням державної реєстрації прав, взяттям на облік безхазяйного нерухомого майна та наданням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, установлюються відповідно до законодавства.

Наказом Міністерства юстиції від 17.04.2012 № 595/5 «Про впорядкування відносин, пов`язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстрованим в Міністерстві юстиції 20.04.2012 року за № 590/20903, затверджено форму заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, додатка до заяв та вимоги до заповнення заяв у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Тобто, якщо частка співвласника у спільній власності визначена, то такий співвласник має право подати як самостійно заяву про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, так і спільно з іншими співвласниками заяву про державну реєстрацію прав щодо спільної власності. У випадку, коли співвласником подається заява про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, державна реєстрація прав проводиться виключно щодо відповідної частки, тобто запис до Державного реєстру прав вноситься щодо частки у праві спільної часткової власності. При цьому така державна реєстрація прав може бути проведена і з відкриттям розділу Державного реєстру прав на об`єкт нерухомого майна, що перебуває у спільній власності. В подальшому, при проведенні державної реєстрації прав за заявами інших співвласників такого об`єкта нерухомого майна, новий розділ Державного реєстру прав не відкривається, а до існуючого розділу вносяться записи щодо інших часток у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції чинній на моменту виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка є обов`язковою.

Суд встановив, що житловий будинок АДРЕСА_3 знаходиться у спільній сумісній власності, що зокрема підтверджується довідкою БТІ від 01.07.2019 року за №173, нотаріально посвідченого договору співвласників про виділ у натурі належних їм часток не має, позивач є одним із власників цього будинку, але в правовстановлюючому документі адреса зазначена АДРЕСА_1 , яка входить до вищезазначеного будинку.

Отже, визначення статусу майна або його частки, щодо якого подано заяву про державну реєстрацію прав та порядку реєстрації такого об`єкту належить до компетенції виключно державного реєстратора. Відповідач зазначених питань не з`ясував та прийняв незаконне рішення про відмову.

Щодо позиції державного реєстратора про неможливість визнати одночасно право власності на 19/100 частин житлового будинку та на квартиру №2 , судом встановлено, що у договорі купівлі-продажу чітко зазначено тип об`єкту нерухомого майна - 19/100 частин житлового будинку, та за умови знаходження будинку у спільній сумісній власності, правильним є визначення у технічному паспорті певної кількості житлових приміщень, що знаходяться у власності спільних власників як квартира.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

З огляду на викладене, суд вважає за можливим задовольнити вимоги позивача та зобов`язати відповідача провести державну реєстрацію права власності на 19/100 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,81, 259, 263-265,315, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 391 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Болградської районної державної адміністрації Одеської області про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов`язати Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно ЦНАП Болградської районної державної адміністрації провести державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на 19/100 часток житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , право на яке підтверджується Договором купівлі-продажу № 279.01 від 25.10.2001 року, який визнаний дійсним на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області по справі № 2-ц-422/2009 від 08 квітня 2009 року.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца