КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/2138/19 Головуючий в 1 інстанції -Яценко Н.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Дима О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року, постановлене у складі судді Яценко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання між подружжям,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 у лютому 2019 року звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, укладений 19 жовтня 1991 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Мінського району у м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 2014.

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Зазначала, що сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільного господарства та сімейного бюджету не ведуть, проживають окремо з січня 2018 року. Збереження шлюбу вважає неможливим.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

08 травня 2019 року позивачка подала заяву про зміну предмету позову, в якій просила суд встановити режим окремого проживання між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з моменту набрання рішенням законної сили.

Змінені позовні вимоги позивачка обґрунтовує інтересами спільного сина ОСОБА_3 . Оскільки дитині дуже складно переживати непорозуміння сторін, тому вважає достатнім обмежитись позовною вимогою про встановлення режиму окремого проживання подружжя.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року позов задоволено. Встановлено режим окремого проживання між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з моменту набрання рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка проти апеляційної скарги заперечувала, вважаючи рішення суду законним.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ст. 119 СК Україниподружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Згідно зі ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

У відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Мінського району у м. Києві 19 жовтня 1991 р. було зареєстровано шлюб, про що вчинено актовий запис за № 2014 (а.с.5).

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (а.с.6).

Зі справи вбачається, що між сторонами склалися негативні стосунки, сторони між собою не знаходять порозуміння, втратили один до одного почуття поваги та кохання, внаслідок чого вже тривалий час між подружжям не підтримуються сімейно - шлюбні стосунки, сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, проте з урахуванням інтересів спільної дитини шлюб розривати сторони не бажають, а мають на меті встановити режим окремого проживання між подружжям. Визнання позову про встановлення режиму окремого проживання між подружжям не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Як видно з матеріалів справи, відповідач подав суду заяву, в якій визнав позов ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання між подружжям та просив розглядати справу у його відсутність.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому у відповідності з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалив рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що у них склались обставини, які унеможливлюють їх спільне проживання, а тому вони проживають окремо й на час ухвалення судового рішення вона проживала окремо від ОСОБА_1 .

За таких обставин, оскільки підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини подружжям припинені, підстав для відмови в задоволенні позовуОСОБА_2 в судовому засіданні не встановлено, а тому вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя є доведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем було помилково подано заяву про визнання позову та розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 , оскільки така заява була написана ним у стані емоційного виснаження, викликаного між ним та позивачкою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як слідує з матеріалів справи з позовною заявою про розірвання шлюбу позивачка звернулась 13 лютого 2019 року, судову повістку-повідомлення про виклик в попереднє судове засідання на 08 травня 2019 року відповідач отримав 23 квітня 2019 року (а.с.19), заяву про зміну предмета позову з додатками відповідач отримав 07 травня 2019 року (а.с.22), з заявою про визнання позову та розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_1 звернувся 10 червня 2019 року особисто подавши її до Оболонського районного суду м. Києва, а оскаржуване рішення було постановлено 05 липня 2019 року. Отже, відповідачу ОСОБА_1 . ще станом на 07 травня 2019 року було достеменно відомо про наявність у суді справи за позовом ОСОБА_2 про режим окремого проживання. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в тому числі не суперечить інтересам спільного сина сторін, 2002 року народження, який проживає з батьком.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що сторони по справі деякий час проживали окремо, потім знову спільно, але на час подачі апеляційної скарги позивачка, відповідач разом із сином проживають спільно, і за рахунок спільного бюджету у квітні 2019 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , не можуть бути також підставою для скасування законного й обґрунтованого судового рішення, оскільки відповідачем не надано належних та достовірних доказів про те, що сторони по справі як на час постановлення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, проживають разом, ведуть спільне господарство.

Як слідує з пояснень позивачки, вона на час постановлення рішення й на даний час проживає окремо в придбаній квартирі АДРЕСА_1 , відповідач з сином проживають в квартирі АДРЕСА_2 . При цьому остання не заперечувала, що квартира АДРЕСА_1 куплена на спільні з відповідачем кошти, спір щодо поділу спільного майна подружжя відсутній.

Окрім того, режим окремого проживання між подружжям встановлено з моменту набрання рішенням суду законної сили, а квартиру АДРЕСА_1 було придбано 18.04.2019 р., тобто до набрання судовим рішення законної сили. За таких обставин, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що встановлений спосіб окремого проживання є засобом вирішення спірних майнових питань, суперечить обставинам справи й є неспроможним.

Як пояснила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка, з боку відповідача відсутні дії, які б свідчили про його бажання примиритись.

Разом з тим, відповідно до ч. 2ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 , обгрунтовано встановивши режим окремого проживання між сторонами.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасовано з підстав, що наведені в апеляційній скарзі відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: