Справа № 446/1110/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/811/24/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар Яремко Е.Р.

З участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №446/1110/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 червня 2018 року ухваленого судом у складі судді Бакай І.А. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

10 червня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, який у подальшому уточнила та просила суд встановити факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2001 року по 18.12.2004 року її та ОСОБА_4, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; поділити майно, що є спільною сумісною власністю, виділивши ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1; Ѕ частку легкового автомобіля марки «Renault Logan» седан-В, д.н.з. НОМЕР_1, 2013 р.в.; визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частку легкового автомобіля «Renault Logan» седан-В, д.н.з. НОМЕР_1, 2013 року випуску, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.06.2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 з 01.01.2004 року по 18.12.2004 року.

Вирішено поділити квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Renault Logan « седан-В, д.н.з. НОМЕР_1, 2013 року випуску шляхом визнання права власності за кожною із сторін на ідеальну частку у майні.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Renault Logan» седан-В, д.н.з. НОМЕР_1, 2013 року випуску.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Renault Logan» седан-В д.н.з. НОМЕР_1, 2013 року випуску.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат, скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалою Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 14.06.2016 року та ухвалою Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 24.04.2018 року.

Рішення суду оскаржив відповідач по справі ОСОБА_4

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним, необґрунтованим. Вважає, що суд не надав належної оцінки доказам відповідача, зокрема, що у березні 2001 року відповідач розірвав шлюб із ОСОБА_6., однак продовжував проживати у спільній квартирі до травня 2003 року. Таке підтверджується ухвалою суду у даній справі від 23.12.2002 року, якою затверджено мирову угоду, де ОСОБА_4 зобов»язується проживати в одній кімнаті розміром 10,1 кв.м кв.АДРЕСА_2 та користуватися з ОСОБА_6. спільною кухнею, вести господарство окремо та окремо сплачувати комунальні послуги. Наголошує на тому, що зазначене спростовує доводи позивача ОСОБА_2 про спільне проживання з відповідачем та ведення спільного господарства з 2001 року. Зазначає, що в подальшому, з метою уникнення скандалів з колишньою дружиною, він у травні 2003 року поселився у військовий гуртожиток, що підтвердили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, свідченням яких суд не надав належної оцінки. Вважає, що судом безпідставно відхилено угоду від 23.08.2003 року, укладену між ним та ОСОБА_11, яка дозволила саме йому ОСОБА_4 проводити ремонт у квартирі АДРЕСА_1. Просить звернути увагу апеляційного суду на пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9, покази свідка ОСОБА_6., яка підтвердила, що після розлучення відповідач залишався проживати у квартирі по вул. Перемоги до весни 2003 року. Звертає увагу суду, що не може бути належним доказом спільного проживання та ведення спільного господарства разове надання квартири сторонам по справі для проведення свого часу, що також не підтверджено належними доказами по справі. Вважає, що суд надав віри поясненням свідків, які є родичами позивача та на цьому постановив своє рішення. Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання у період з 01.01.2004 по 18.12.2004 року. Виключити із спільного майна квартиру та в цій частині позовних вимог відмовити у поділі квартири АДРЕСА_1.

19.11.2018 року представник позивача ОСОБА_3 надала суду Відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити таке без змін.

Заслухавши пояснення ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

За приписами статті 3 ч.2 Сімейного Кодексу України (далі СК) сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки.

Подружжя вважається сім»єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв»язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

За змістом ч.ч.1,2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім»єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов»язків подружжя.

Стаття 36 ч.1 СК зазначає, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов»язків подружжя.

Разом з тим, відповідно до змісту статті 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст.74 СК слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.

Отже, головною ознакою подружніх відносин є встановлення факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім»ї.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 22.03.2001 року розірвав шлюб із своєю першою дружиною ОСОБА_6..

З 2001 року ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_2 вирішили проживати у фактичних шлюбних відносинах у матері позивача ОСОБА_12 на АДРЕСА_3, що підтверджено поясненнями позивача, свідком ОСОБА_12, ОСОБА_13, де проживали більше року. Зазначене не заперечив і відповідач, який у суді апеляційної інстанції сказав, що приходив до неї додому, допомагав по господарству, однак постійно не проживав як чоловік та жінка, мав намір одружитися з позивачем.

Поясненнями інших свідків по справі встановлено, що у 2001-2002 роках вони дозволяли подружжю ОСОБА_2 проводити час у них вдома на випадок своєї відсутності так як останні свого житла не мали, а проживали у позивача вдома.

Позивач ОСОБА_2 суду пояснила, що так як у неї вдома проживають багато членів сім»ї, діти, то в подальшому з 2003 року вона з відповідачем проживали на винайманій квартирі АДРЕСА_4, а у сусідній квартирі АДРЕСА_1 яка підлягала продажу проводили ремонтні роботи, щоб мати де проживати з часу одруження.

Зазначала, що разом купували все необхідне для ремонту за зароблені кошти, оскільки працювали як військовослужбовці, вигодовували на продаж свині, оскільки потрібні були кошти для купівлі квартири, мали свій город для вирощування овочів, а в подальшому купили разом холодильник, шафу та інші меблі, посуд. У вільний час та свята бували в гостях у родичів, знайомих, однак світлин у неї немає, оскільки все набуте спільно залишилося у квартирі, до якої вона немає доступу.

У матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відповідно до якого покупець ОСОБА_4 придбав квартиру у ОСОБА_11 (а.с.77).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.11.2004 року власником квартири АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_4 (а.с.76).

18 грудня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб , виданим відділом РАЦС Кам.Бузького РУЮ, актовий запис №103 ( а.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із пояснень свідків та намірів сторін по справі створити сім»ю.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що як встановлено із пояснень свідка ОСОБА_15 перша сім»я ОСОБА_4 та ОСОБА_6. у 2001 році розпалася внаслідок того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вирішили створити свою сім»ю та саме з 2001 року після розірвання першого шлюбу стали проживати разом, вели господарство, разом ходили на роботу, на покупки, де їх всі знали як чоловіка та жінку.

Той факт, що сторони мали намір узаконити свої шлюбні стосунки підтверджується тим, що після придбання квартири у власність , яка оформлена на відповідача, вони 18 грудня 2004 року зареєстрували шлюб та стали проживати вже в облаштованій для проживання квартирі, яка є на даний час спірною.

Щодо доводів апеляційної скарги, то такі зводяться до переоцінки пояснень свідків, до своїх припущень та роздумів.

Крім пояснень свідків сторонами по справі не надано інших доказів протилежного, однак суд апеляційної інстанції погоджується із рішенням суду виходячи з того, що між сторонами по справі склалися сімейні стосунки направлені на спільне проживання, на придбання спільного житла для свого облаштування.

Суд апеляційної інстанції погоджується із зазначеним судом першої інстанції, що період 2001 року до 01 січня 2004 року охоплювався нормами дії Кодексу законів про шлюб і сім»ю, а відтак спільне проживання однією сім»єю не породжувало юридичних наслідків для сторін по справі. Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що проживання однією сім»є з цього часу свідчить про тривалі сімейні стосунки, а не про 2 місяці і 12 днів з часу купівлі-квартири та дня одруження.

Відповідно до ст.375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк