П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 571|931|18

Провадження №22-ц/4815/220/19

Головуючий у суді 1 інстанції: Денисюк М.В.

Місце, час і дата ухвалення заочного рішення суду:

(повним текстом) 11 год. 50 хв. 02.11.2005 р. у

смт. Рокитне Рокитнівського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рокитнівскього районного суду Рівненської області від 02 листопада 2005 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У вересні 2005 року в суд звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Позов мотивовано тим, що 10 лютого 2004 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Кам'янською сільською радою Рокитнівського району Рівненської області, про що складено актовий запис №4. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син - ОСОБА_4 Проте відповідач нехтує своїми батьківськими обов'язками і не надає відповідної матеріальної допомоги на утримання дитини, що зумовило її звернутись до суду з відповідним позовом.

З урахуванням уточнених у судовому засіданні вимог просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу).

Заочним рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 листопада 2005 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 06 вересня 2005 року до досягнення дитиною повноліття.

26 березня 2018 року платником аліментів подано заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був обізнаний з існуванням заочного рішення, визнавав його та не оспорював, оскільки сплачував аліменти в період з 2005 по 2007 рік. Твердження ОСОБА_2, що зазначені платежі здійснювала його мати, а він не є біологічним батьком дитини - є недоведеними.

В подальшому на заочне рішення ним подано апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що полягало у порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування ОСОБА_2 вказував про незаконність розгляду справи за його відсутності. Вважав, що позивачем не доведено обставин, на які вона покликалась як на підставу своїх вимог, не надано доказів ухилення від сплати аліментів у добровільному порядку, відсутнє належне обґрунтування способу стягнення аліментів та їх розміру. Пояснював, що він не є біологічним батьком дитини і записаний в свідоцтві про народження з формальних причин. З приводу цього ним подано позов про оспорювання батьківства. Звертав увагу на те, що суд, задовольняючи незаконну та необґрунтовану вимогу позивача, визначив завищений розмір аліментів. Враховуючи положення сімейного законодавства, з нього мали стягуватись аліменти не в розмірі 1/3 від частини заробітку, а в твердій грошовій сумі - розміром 30 відсотків прожиткового мінімуму на час розгляду справи, що становило 112, 80 гривень. Попри це покликався на своє скрутне матеріальне становище, адже на його утриманні знаходиться дружина та двоє неповнолітніх дітей від іншого шлюбу.

З наведених мотивів просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у позові про стягнення аліментів відмовити.

У поданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. При цьому посилається на безпідставність доводів відповідача про те, що йому не було відомо про існування рішення, тому що протягом двох років у порядку його виконання сплачував аліменти. Вважала необґрунтованими твердження про те, що він не є біологічним батьком дитини, оскільки протягом чотирнадцяти років у відповідача не виникало жодних сумнівів відносно батьківства. Зокрема 04 грудня 2012 року він надав письмову згоду на виїзд на постійне місце проживання сина до Республіки Білорусь, що посвідчено нотаріально.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з такого.

Матеріалами справи встановлено, що з 10 лютого 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає разом із матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Між тим, відповідач матеріальної допомоги дитині не надає, порушуючи свої батьківські обов'язки з утримання спільного сина. З огляду на недодержання ним законних зобов'язань з утримання дитини та ненадання їй матеріальної допомоги між сторонами й виникли спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Аналіз даних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов'язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Судом першої інстанції повно і правильно з'ясовано обставини справи, оцінено наявні докази у їх сукупності та належним чином застосовано до спірних відносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню. При цьому ураховано матеріальне становище та потреби позивача, що не працювала, адже доглядала за однорічною дитиною. Також взято до уваги матеріальний стан відповідача, який перебував на тимчасових заробітках за кордоном, що він не заперечував і в апеляційній скарзі. Тому ОСОБА_2 мав достатні можливості сплачувати аліменти на утримання сина.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення аліментів в частці від доходу та завищеному розмірі, не заслуговують на увагу. Враховуючи рівність обов'язків матері і батька щодо утримання дитини, районний суд обґрунтовано стягнув аліменти, передбачені сімейним законодавством, в справедливому, виваженому і розумному розмірі, мотивуючи свої висновки положеннями закону.

Щодо аргументів заявника про наявність інших утриманців, то при вирішенні спірних відносин вони на увагу не заслуговують і не заперечують його батьківських зобов'язань перед дитиною. Поготів, цієї обставини не існувало на час розгляду справи районним судом.

Окрім того, безпідставними визнаються і твердження автора скарги про оспорювання ним батьківства, адже є необґрунтованими, не стверджуються належними і допустимими доказами.

Згідно із ч. 1 ст. 367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням доводів апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_2 інших утриманців колегія суддів зважає на його право пред'явити позов про зміну розміру аліментів відповідно до правил ст. 192 СК України, беручи до уваги обставини, які на момент ухвалення рішення ще не існували.

Згідно зі ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Рокитнівскього районного суду Рівненської області від 02 листопада 2005 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків