Справа № 442/2395/17 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/781/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м.Львів

Справа № 442/2395/17

Провадження № 22ц/811/781/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Дрогобичі 6 лютого 2018 року (суддя Хомик А.П.)

у справі

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

встановив:

27 березня2017 року адвокат ОСОБА_4 звернувся з позовом в інтересах ОСОБА_5 до відповідача, в якому просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів ОСОБА_5 поважними та поновити даний строк; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди та 11 953 грн. майнової шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що 30 жовтня 2013 року, ОСОБА_2, керуючи належним йому на праві власності автомобілем «VOLVO XC 90» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5, яка в цей період стояла на тротуарі. В результаті ДТП позивач отримала тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відноситься до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що викликали довготривалий розлад здоров'я.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2017 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих обставин. Цивільні позови Дрогобицького міжрайонного прокурора в інтересах Дрогобицької міської лікарні №1 та потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування збитків залишено без розгляду.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 позивачу заподіяна матеріальна шкода, яка полягає у понесених витрат на лікування. Вона з 30 жовтня 2013 року по 19 листопада 2013 року знаходилась на стаціонарному лікування в травматологічному відділенні Дрогобицької міської лікарні №1 і 6 листопада 2013 року її було прооперовано. Вказує, що позивач постійно відчуває болі у правій нозі, стегні. За час перебування позивача у лікарні та на амбулаторному лікування відповідач не навідувався до неї. Діями ОСОБА_2 завдано потерпілій майнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які потягнули негативні зміни у житті позивача, що потребувало додаткових зусиль для організації її життя. Просив позов задоволити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 11 953 грн. майнової шкоди та 3000 грн. моральної шкоди, завданої в дорожньо-транспортній пригоді.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, щойого не визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Розрахунок майнових витрат, наданий позивачем, є неналежним доказом, не обґрунтована необхідність прийому вказаних ліків для позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2017 року у кримінальному провадженні №442/8344/14-к звільнено обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, кримінальне провадження № 0002583 від 30 жовтня 2013 року закрито за минуванням строків давності. Цивільні позови Дрогобицького міжрайонного прокурора в інтересах Дрогобицької міської лікарні №1 та потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування збитків залишено без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що в результаті ДТП ОСОБА_5, згідно висновків судово-медичної експертизи №728 від 18 листопада 2013 року, комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної та транспортно-трасологічної експертизи №80/1414 від 2 вересня 2014 року отримала тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що викликали довготривалий розлад здоров'я.

З висновку транспортно-трасологічної експертизи №80/1414 від 2 вересня 2014 року вбачається, що виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці правої сідниці та на правій половині тулуба, трохи вище краю здухвинної кістки, могли утвориться при наїзді на неї автомобіля марки Volvo XC-90, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2. Синець в ділянці правого ліктьового паростка, перелом у верхній третині правої плечової кістки могли утвориться при падінні на дорожнє покриття та ковзанням по ньому внаслідок відкидання від автомобіля.

Відповідно до ч. 6. ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули відповідні строки.

Відповідно до роз'яснення у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 20 лютого 2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі застосування строків давності не може свідчити про невчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. З огляду на це особа, яка вважає себе невинуватою у вчиненні злочину або вина якої у вчиненні злочину не доведена, вправі вимагати не застосування строків давності, а постановлення виправдувального вироку або постановлення ухвали про відсутність події та складу злочину в діях такої особи. Лише такі процесуальні рішення носять реабілітуючий характер та звільняють особу від усіх звинувачень у вчиненні протиправного карного діяння.

Підстава, у зв'язку з якою кримінальна справа відносно ОСОБА_2 була закрита, а саме із закінченням строків давності, не є реабілітуючою, а, отже, хоч його і звільнили від кримінальної відповідальності, однак доведеність його вини у вчинені злочину не ставиться під сумнів.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Судом встановлено, що мали місце незаконні дії ОСОБА_2, внаслідок яких потерпіла ОСОБА_5 отримала наведені травми, що потягло матеріальні витрати.

Судом вірно прийнято до уваги розрахунок матеріальної шкоди в розмірі 11 953 грн. зі співвідношенням з товарними чеками, по яких були придбані ліки, що надані позивачем, а також її травмами, отриманими внаслідок ДТП.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я (п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 1 частини 2 статті 1167 цього Кодексу передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди, завданої, зокрема, джерелом підвищеної небезпеки передбачені у статтях 1166, 1167,1187 ЦК України. Згідно з положеннями частини другої статті 1187 цього Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Така позиція міститься у рішенні Конституційного Суду України у справі № 7-рп/2014.

Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, у тому числі і моральна, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у зв'язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.

Частиною 5 ст.1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вирішуючи спори, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої у зв'язку з експлуатацією джерела підвищеної небезпеки, належить виходити з презумпції вини. У цій частині мається на увазі умисел потерпілого на завдання шкоди.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Оцінюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, з врахуванням вказаних нею та встановлених судом обставин та характеру спричиненої моральної шкоди, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, віку позивача (особа пенсійного віку, інвалід І групи), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 лютого 2018 рокубез змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2, без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді