Справа № 274/5020/17
Провадження № 2/0274/334/19
Рішення

Іменем України

01.02.2019 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним, -

В с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1, звернулася до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить суд визнати недійсним договір дарування 66/100 ідеальних частин будинку № 61 по вулиці Чапаєва в смт. Гришківці Бердичівського району Житомирської області, укладений 16.05.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 2536.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй належали 66/100 ідеальних частин житлового будинку № 61 по вул. Чапаєва в смт. Гришквці Бердичівського району Житомирської області. В даному будинку позивачка проживає з 1968 року . На початку 2008 року вона запропонувала своєму сину - відповідачу, оформити частину будинку на нього, а він в свою чергу буде утримувати та доглядати її довічно, також вона буде мати право користуватися , проживати до смерті вказаним будинком. Тобто вона мала намір укласти договір довічного утримання, на що відповідач погодився. В травні 2008 року вони з відповідачем уклали договір, який вона вважала договором довічного утримання. Однак в жовтні 2017 року відповідач почав їй погрожувати, що вижене її з його будинку, внаслідок чого вона дізналася , що підписала не договір довічного утримання , а договір дарування. Зазначає, що насправді хотіла укласти договір довічного утримання, не розуміла, який насправді документ підписала. Вважає, що укладений договір дарування не відповідає її внутрішній волі,та життєвим обставинам, що склалися.

Позивачка та її представник в судове засідання не з"явилися, від представника позивачки надійшло письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судове засідання також не з"явилися, відповідач надав також клопотання про розгляд справи за його відсутності, та визнання позовних вимог, незважаючи на те, що підготовчому судовому засіданні та судовому засіданні яке відбувалося 09.11.2018 року відповідач позовні вимоги не визнавав.

Відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає за можливе прийняти заяву відповідача про визнання позовних вимог.

Третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився про причини неявки суду не повідомлено.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Виходячи зі змісту ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування 66/100 ідеальних частини житлового будинку, від 16.05.2008 року, ОСОБА_1, передала безоплатно у власність ( подарувала) , а ОСОБА_2, прийняв у власність ( дарунок) 66/100 ідеальних частин житлового будинку , що знаходиться по вул. Чапаєва № 61 в смт. Гришківці Бердичівського району Житомирської області( а.с.17).

Таким чином, на підставі вищезазначеного договору дарування, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на 66/100 ідеальних частини житлового будинку,що знаходиться по вул. Чапаєва № 61 в смт. Гришківці Бердичівського району Житомирської області.

Після укладення договору дарування фактично житловий будинок позивачка ОСОБА_1, не передала, продовжувала проживати в ньому, нести всі витрати та доглядати за ним.

28.11.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 посилаючись на те, що під час укладення договору дарування 66/100 часток будинку вона була переконана, що між сторонами укладався договір довічного утримання.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за обставинами, які, були вже вищезазначені.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Встановлено, що позивачка є непрацездатною людиною за віком (пенсіонерка), ІНФОРМАЦІЯ_1, інших доходів крім пенсії не мала ( а.с. 14).

З 2007 року позивачка перебуває на диспансерному обліку в Гришковецькій лікарській амбулаторії з діагнозом : ІХС, атереосклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією СН 1 ст., дисциркуляторна гіпертонічна енцифалопатія та потребує постійного підтримуючого лікування, стороннього догляду та допомоги ( а.с. 10-11).

Встановлено, що у ОСОБА_1 іншого житла, крім спірного будинку, не має, фактичної передачі будинку не відбулося, оскільки остання продовжує в ньому проживати після укладення договору.

Крім того, в судовому засіданні 09.11.2018 року , свідок ОСОБА_4 зазначила, що волевиявлення ОСОБА_1 було направлене на передачу будинку у власність за умови її догляду.

Таким чином, враховуючи, що спірний будинок є єдиним житлом позивачки, іншого житла остання не має, продовжує проживати у спірному будинку, фактичної передачі будинку не відбулося, враховуючи похилий вік та стан здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потребу в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, а також те, що волевиявлення ОСОБА_1 під час укладання договору не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, суд приходить до висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування житлового будинку, остання помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, в зв'язку з чим суд визнає договір дарування недійсним.

Суд не надає правову оцінку показам свідка ОСОБА_5, який був допитаний в судовому засіданні 09.11.2018 року за клопотанням відповідача, який на той час не визнавав позовних вимог, оскільки на даний час відповідач змінив своє відношення до позову та визнав позовні вимоги повністю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати в розмірі 640 грн. ( а.с. 2).

Керуючись ст.ст. 12,13,81,141,206,247,254,263-265,268 , 273 ЦПК України, ст. ст. 203,215,229, 717 ЦК України, суд, -

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 66/100 ідеальних частин будинку № 61 по вулиці Чапаєва в смт. Гришківці Бердичівського району Житомирської області, укладений 16.05.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 2536.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2019 року.

Головуючий Т.М. Вдовиченко