Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 759/8165/16-ц

провадження № 61-21313св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником Салом Юрієм Івановичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року у складі судді Зайця Т. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» (далі - ПрАТ «СП «Партнер») про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником гаражного боксу АДРЕСА_1 . ПрАТ «СП «Партнер» здійснює діяльність, пов`язану з експлуатацією цих гаражів. Вказує, що з січня 2012 року він мав безперешкодний проїзд до свого гаражного боксу, проте з 25 квітня 2016 року відповідач чинить перешкоди щодо заїзду транспортного засобу. Такі дії позивач вважає незаконними, оскільки його обмежено у праві користування власністю.

Збитки обґрунтовує тим, що у зв`язку із вказаними подіями в травні 2016 року орендував гаражний бокс в іншому місці, орендна плата якого становить 700,00 грн щомісяця, а також додаткові витрати на комунальні послуги. Включно по вересень ці витрати склали 3 700,00 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати ПрАТ «СП «Партнер» не чинити йому перешкод у користуванні гаражним боксом АДРЕСА_1 , шляхом надання безперешкодного доступу (в`їзду та виїзду) на транспортному засобі до вказаного гаражного боксу, а також стягнути з ПрАТ «СП «Партнер» 3 700,00 грн у рахунок відшкодування збитків.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно: не повідомив ПрАТ «СП «Партнер» про набуття права власності на гараж; не дотримувався фактичного порядку користування гаражем і допуск до нього через автостоянку; не сплачував обов`язкові платежі. Суд апеляційної інстанції зазначає, що фактично спір виник не з приводу недопуску позивача до належного йому гаражного боксу, а у зв`язку із відмовою позивача дотримуватися режиму в`їзду на територію автостоянки транспортних засобів. Крім того, наявність вини відповідача у завдані шкоди позивачу відповідними доказами не підтверджена.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У грудні 2016 рокуОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення попередніх інстанцій в порушення статей 58, 59 ЦПК України 2004 року не містять належних і допустимих доказів, на підставі яких відмовлено у позові. Посилання судів на норми статті 977 ЦК України є неправильним, оскільки договір між сторонами не укладався, тому відносини між ними не регулюються вказаними нормами. До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 312, статтю 391 ЦК України, на підставі яких підлягає поновленню його порушене право. Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта господарювання обмежувати права інших осіб при здійсненні ними права власності на законних підставах.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ПрАТ «СП «Партнер» на касаційну скаргу, в якому зазначено, що мотиви та підстави, вказані в касаційній скарзі щодо скасування оскаржуваних судових рішень, є безпідставними та незаконними, не обґрунтовані належними, допустимими доказами і не відповідають фактичним обставинам справи. ОСОБА_1 не звертався до відповідача з приводу укладення договору на експлуатацію, обслуговування та отримання перепустки для забезпечення вільного в`їзду та виїзду з гаража АДРЕСА_1 . Позивач не повідомляв належним чином відповідача про набуття права власності на нерухоме майно. Фактичне недопущення ОСОБА_1 до гаража АДРЕСА_1 відбулося з його вини, внаслідок його недобросовісних дій.

Враховуючи викладене, ПрАТ «СП «Партнер» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ПрАТ «СП «Партнер» здійснює експлуатацію напівпідземних гаражів, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва «Про введення в експлуатацію об`єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі» від 05 січня 1998 року АДРЕСА_1.

Відповідно до повідомлення Управління капітального будівництва Київського міської державної адміністрації від 27 лютого 1998 року № 36 зазначені напівпідземні гаражі передано на баланс ПрАТ «СП «Партнер».

Земельна ділянка, на якій знаходяться гаражі і стоянка, перебуває на праві довгострокової оренди (25 років) у ПрАТ «СП «Партнер» згідно з рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335.

ПрАТ «СП «Партнер» є юридичною особою, здійснює свою діяльність на підставі статуту, предметом діяльності є, зокрема, надання послуг, пов`язаних з охороною транспортних засобів громадян та іншої власності.

ОСОБА_1 є власником гаражного боксу АДРЕСА_1 у напівпідземному гаражі на АДРЕСА_1 на підставі договору дарування гаражного боксу, що був укладений 20 січня 2012 року із ОСОБА_3

28 лютого 2008 року між ПрАТ «СП «Партнер» та батьком позивача ОСОБА_3 укладено договір № 926 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов якого ПрАТ «СП «Партнер» взяло на себе зобов`язання по зберіганню та охороні транспортного засобу марки ВАЗ 2109, випуску 1989 року, № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що зберігається в гаражі АДРЕСА_1 , а власник зобов`язався вносити щомісячні платежі з оплати охорони та експлуатаційних витрат. Договір безстроковий.

Пунктом 2.5 вказаного договору передбачено, що у випадку продажу приватизованого гаража, при передачі його в оренду, власник цього гаража ставить до відома адміністрацію підприємства, здає перепустку, а новий власник заключає договір на експлуатацію та обслуговування.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовивши у задоволенні позову виходив з того, що ОСОБА_1 не повідомив ПрАТ «СП «Партнер» про набуття права власності на гараж; не дотримувався фактичного порядку користування гаражем і допуск до нього через автостоянку; не сплачував обов`язкові платежі.

Проте, з такими висновками судів погодитися не можна, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном та це право підлягає захисту від будь-якого втручання і має перевагу перед іншими правами. У суб`єкта обслуговування немає права обмежувати власника у праві користування.

Суди на вищенаведені норми матеріального права не звернули уваги та не врахували, що відповідач має право на належну сплату наданих ним послуг, яке може бути захищено шляхом пред`явлення позову щодо їх стягнення. Проте, відмова позивача від укладення договору на експлуатацію та обслуговування не може бути підставою для обмеження власника в праві користування своїм майном.

Крім того, договір з попереднім власником автомобіля не створює обов`язку для нового власника, оскільки ним не підписаний.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Суди в порушення наведених норм процесуального права, надали перевагу доводам відповідача, при цьому не надали належної оцінки доводам позивача, дійшли передчасного висновку про добросовісність ПрАТ «СП «Партнер» стосовно недопуску ОСОБА_1 до гаражного боксу, який належить останньому, на праві приватної власності.

Таким чином, суди попередніх інстанцій на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернули, не надали їм оцінки та не повно встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи. Крім того, суди, дійшовши необґрунтованого висновку про відсутність підстав для захисту права власності позивача шляхом усунення перешкод у користуванні майном, не перевірили обставини справи в частині позовних вимог про відшкодування збитків.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних вимог закону та статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернули, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати правові висновки, викладені в цій постанові та об`єктивно дослідити наявні у справі докази.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв Є. В. Петров