Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 761/10130/16-ц

провадження № 61-31706св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

представник ОСОБА_9 - ОСОБА_13,

представник ОСОБА_10 - ОСОБА_14,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_9, подану представником - ОСОБА_13, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Піхур О. В. від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В. від 27 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті особи: Девята київська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_16 Після його смерті відкрилась спадщина на майно, в тому числі і на 41/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 26 червня 2010 року ОСОБА_16 склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому рухоме та нерухоме майно заповів ОСОБА_4 Позивач звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 41/100 частини вказаного будинок, проте їй було відмовлено у зв'язку з тим, що за життя ОСОБА_16 не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на належну йому частину будинку. Зазначила, що інші співвласники будинку за життя спадкодавця знаходилися з ним у неприязних відносинах та перешкоджали реалізації його права на проведення інвентаризації та подальшої реєстрації належного йому майна.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати за нею право власності на 41/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_16

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 41/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_16, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки за життя ОСОБА_16 не зареєстрував право власності на 41/100 частини спадкового будинку, у зв'язку з чим позивач, як спадкоємець за заповітом, не може отримати свідоцтво про право власності на вказане майно, тому її право підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року представник ОСОБА_9 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 761/10130/16-ц з Шевченківського районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які не змогли бути присутніми в судовому засіданні з поважних причин. Крім того, суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи, зокрема, не встановили коли набрало законної сили рішення Старокиївського районного суду м. Києва від 06 березня 2001 року, яким за ОСОБА_16 було визнано право власності на 41/100 частини спірного будинку, та чи залежало на той час виникнення права власності від державної реєстрації. Суди не врахували встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 1994 року фактичний поділ спірного будинку між його співвласниками та часткове руйнування приміщень, які належали спадкодавцю ОСОБА_16 Позивач не довела факт смерті ОСОБА_16, факт прийняття спадщини та наявність заповіту на її ім'я.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року до касаційного суду надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила відмовити у її задоволенні, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що рішенням Старокиївського районного суду м. Києва від 06 березня 2001 року у справі № 2-1/2001 визнано за ОСОБА_16 право власності на 41/100 частини будинку АДРЕСА_1. Цим же рішенням визнано за ОСОБА_17 право власності на 28/100 частини, за ОСОБА_8 - на 14/100 частини, за ОСОБА_11 - на 17/200 частини, за ОСОБА_18 - на 17/200 частини вказаного будинку.

26 червня 2010 року ОСОБА_16 склав заповіт, за яким усе належне йому рухоме та нерухоме майно заповів ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_16 помер.

20 вересня 2010 року ОСОБА_4 звернулася до Девятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_16

07 грудня 2010 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_16 також звернулись ОСОБА_11 (сестра спадкодавця), 30 грудня 2010 року - ОСОБА_19 (дружина спадкодавця), 20 січня 2011 року - ОСОБА_9 (племінниця спадкодавця).

Листом Девятої київської державної нотаріальної контори від 05 квітня 2013 року № 1326/0214 ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 41/100 частини будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1, оскільки право власності на вказану частину будинку не було зареєстровано за спадкодавцем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року було задоволено частково позов ОСОБА_4 до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання права власності у порядку спадкування та визнано за ОСОБА_4 право власності на 41/100 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_16 та визнано за ОСОБА_4 право користування земельною ділянкою, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), загальною площею 1473,6 кв. м.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28 лютого 2014 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 41/100 частини зазначеного будинку.

Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року та ухвалено нове, яким ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених вимог про визнання права власності в порядку спадкування з тих підстав, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки були порушені права інших співвласників будинку, які не були залучені до справи.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що за відсутності державної реєстрації права власності ОСОБА_16 на 41/100 частини спадкового будинку, вона не може оформити право власності на спірне майно, що стало підставою для звернення її з указаним позовом.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Пунктами 1.4-1.6 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09 червня 1998 року № 121, яка була чинна на час набуття ОСОБА_16 на підставі судового рішення права власності на 41/100 частини спірного будинку, передбачено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності.

Суд установив, що за життя ОСОБА_16 не зареєстрував право власності на 41/100 частини будинку АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій, встановивши обставини у справі у їх сукупності та дослідивши докази, якими вони підтверджуються, дійшли обґрунтованого висновку про те, що 41/100 частини будинку АДРЕСА_1, на які позивач як спадкоємець ОСОБА_16 просила визнати право власності, належала спадкодавцю ОСОБА_16, але за його життя не було здійснено державну реєстрацію, а тому право позивача, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті останнього, підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 41/100 частини спірного будинку з наведених у позові підстав ґрунтується на законі та узгоджується з матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про розгляд судом першої інстанції справи за відсутності представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є безпідставними, оскільки матеріалами справи узгоджується, що вони були належним чином повідомлені про дату і час розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення та розпискою ОСОБА_10 від 06 грудня 2016 року.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, подану представником - ОСОБА_13, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В.П. Курило