ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Харків

справа № 614/653/18

провадження № 22-ц/818/802/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Борівського районного суду Харківської області, постановлене 01 листопада 2018 року, у складі судді Гуляєвої Г.М., в залі суду в м. Борова,

встановив :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву посилався на те, що 24.01.2017 р. між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 90 000 грн. Для підтвердження факту укладення договору позики була оформлена розписка від 24.01.2017 р. Грошові кошти за даною розпискою відповідач зобов'язався повернути за рік. Однак до теперішнього часу кошти повернуті не були, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг в сумі 90 000 грн.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 01 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 90 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 900 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що не укладав ніяких договорів позики з ОСОБА_1 та не отримував від нього в борг 90 000 грн. Вказує, що з 20.01.2014 по 06.03.2017 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_1 на працював продавцем непродовольчих товарів в магазині побутової техніки, співвласником і керівником якого є ОСОБА_1 20.01.2017 року ОСОБА_1 провів ревізію в магазині і безпідставно звинуватив ОСОБА_2 у нестачі 90 000 грн., відсторонив від виконання своїх трудових обов'язків та 01.02.2017 року звільнив з роботи. 24.01.2017 року після виявлення нестачі в магазині, ОСОБА_1 разом зі своїми знайомими ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у приміщенні магазину, змусили його написати розписку про начебто отримання ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_1 готівкою грошей в сумі 90 000 грн., яких він не отримував. Також, звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про витребування доказів, у зв'язку з чим допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 24.01.2017 р., ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 готівкові грошові кошти в сумі 90 000 грн. на 365 днів (1 рік); підтвердив, що дану розписку написав особисто при повному усвідомленні своїх дій та без ніякого примусу (а.с.73).

Відповідно до копії Трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю та Додаткової угоди до Трудового договору, працівник ОСОБА_2 зобов'язаний виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, а фізична особа ОСОБА_1 зобов'язується оплачувати працю працівника (а.с.50-51).

Згідно копії трудової книжки, ОСОБА_2 20.01.2014 р. прийнятий на роботу продавцем непродовольчих товарів згідно трудового договору №5 від 20.01.2014 р.; 01.02.2017 р. звільнений з роботи згідно ст.40 КЗпП України за прогули (а.с.52-54).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано оригінал боргової розписки (а.с. 73), де зазначено термін повернення, а саме через 365 днів (1 рік).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики підтверджує не лише факт укладення договору, а й передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником не виконано. На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики.

ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів того, що виконав зобов'язання згідно боргової розписки.

ОСОБА_2 факт отримання коштів заперечує, вказує, що працював у ОСОБА_1 на посаді непродовольчих товарів, де була виявлена нестача, провину за яку поклали на відповідача та примусили написати вказану розписку.

Між тим, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дійсно, у період з 20.01.2014 по 01.02.2017 ОСОБА_2 працював у ФОП ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів, що підтверджується копіює трудового договору № 5. За місцем роботи відповідача була виявлена нестача.

Відповідач звертає увагу на те, що боргова розписка була складена та підписана ним під примусом та погрозами щодо чого він звертався із заявою до прокуратури. Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 дійсно звертався з такою заявою, але лише 14.02.2017 року, тобто за спливом трьох тижднів після написання розписки та після проведення у нього обшуку. Крім того, із відповіді СВ Борівського ВП Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області від 17.09.2018 року № 2412/72 вбачається, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_2 за № 30000075 від 09.03.2017 року було закрито 29.03.2017 року. Із пояснень представника відповідача встановлено, що постанова про закриття кримінального провадження оскаржена не була. Отже належних та допустимих доказів того, що розписка була написана ОСОБА_2 із застосуванням до нього примусу та насильства - суду не надано.

Крім того, в провадженні Борівського ВП Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області перебуває кримінальна справа за заявою ОСОБА_1 щодо факту нестачі у магазині.

Відповідно до копії ухвали слідчого судді Борівського районного суду Харківської обл. від 14.02.2017 р. про проведення обшуку, слідчому СВ Борівського ВП Ізюмського ВП ГУНП в Харківській обл. надано дозвіл на проведення обшуку в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, та підвальному приміщенні, закріпленому за вказаною квартирою, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 в межах кримінального провадження №0000030 від 06.02.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.55-58).

Згідно копії протоколу обшуку від 15.02.2017 р., під час обшуку квартири АДРЕСА_1, вказані в ухвалі слідчого судді Борівського районного суду Харківської обл. від 14.02.2017 р. речі - не виявлені (а.с.59-61).

Представник відповідача звертає увагу на те, що не є логічним надання ОСОБА_2 позики після виявлення нестачі, яка виникла, як вважає позивач, з вини ОСОБА_2 у розмірі цієї нестачі. Між тим, такі твердження грунтуються лише на припущеннях.

В матеріалах справи міститься копія ухвали про проведення обшуку слідчого судді Борівського районного суду Харківської області від 14.02.2017 року з викладеними в її мотивувальній частині поясненнями ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2, визнавши свою провину у нестачі, написав розписку, в якій зазначив, що нібито позичів гроші у сумі рівній вартості зниклих товарів.

Такі пояснення ОСОБА_1 беззаперечно не свідчать про безгрошовість угоди, позивач ці обставини не визнає, наполягає на тому, що гроші у борг ОСОБА_2 передавав, а останній зобов*язався їх повернути через один рік, про що позивач надав суду оригінал боргової розписки.

Отже, факт укладення договору позики та реальність цього договору відповідачем не спростовано, оскільки в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики недійсним не визнано, його безгрошовість беззаперечними доказами не доведена (стаття 1051 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про наявінсть підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Борівського районного суду Харківської області, постановлене 01 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна