Справа № 199/4148/18
Провадження № 2/200/3376/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Кожемяки Ю.І.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського центру обслуговування клієнтів Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» про зобов'язання укласти договір на користування електричною енергією, збільшення розміру потужності споживання електроенергії та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

13 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26.09.2001 року між нею та ВАТ Електропостачальною компанією Дніпрообленерго було укладено договір на постачання електричної енергії до належного позивачу житлового будинку по АДРЕСА_1. Умови договору сторонами виконувалися. В 2017 році виникла потреба у використанні електричної енергії для опалювання будинку, тому позивач звернулась до відповідача для оформлення відповідної документації. Відповідач надав бланк заяви, в якій зазначено перелік документів для оформлення електроопалення. 18 грудня 2017 року у будинку позивача було встановлено двозонний (двофазний) лічильник, та після його встановлення позивач, зібравши всі необхідні документи, вдруге звернулася до ЦОК. Оператор відмовилася прийняти заяву на проектування та встановлення електроопалення, порадивши оформити нотаріально право власності на будинок. 13 лютого 2018 року відповідач листом відмовив в укладенні договору на користування електричною енергією, мотивуючи тим, що не надано документу, яким підтверджується розділення будинку в натурі. Позивач вказує, що рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 14.03.1979 року їй виділено в натурі на праві власності у будинку А-1 житлові кімнати 1-2, 1-5, 1-4 загальною площею 23,9 кв.м., кухню 1-6 площею 5,3 кв.м., коридор 1-1 площею 5,5 кв.м., одночасно співвласнику вказаного будинку ОСОБА_2 в натурі на праві власності виділено житлову кімнату 1-3 площею 14,9 кв.м. Вхід електричного кабелю та лічильник обліку електроенергії знаходяться у кімнаті 1-5, яка є власністю позивача. Співвласник ніколи не проживав у виділеній йому кімнаті, договору на користування електричною енергією не укладав, кімнатою 1-3 користується позивач. Позивач вказує також, що відповідачем був безпідставно зменшений розмір потужності споживання електроенергії: у 2001 році цей розмір складав 4,5 кВт, а у 2018 році - 3 кВт. Відмова відповідача в укладенні договору на користування електричною енергією для опалення будинку є безпідставною і призводить до утворення заборгованості по сплаті за користування електроенергією. Майже півроку позивач не має можливості сплатити за послуги електропостачання, що викликає у неї велике занепокоєння, вона стала погано спати вночі, хвилюючись за зростаючий борг, в неї погіршилось здоров'я.

На підставі викладеного, позивач просив суд зобов'язати відповідача укласти договір з позивачем на використання електричної енергії для опалення житлового будинку АДРЕСА_1 Зобов'язати відповідача в житловому будинку АДРЕСА_1 встановити потужність споживання електроенергії у розмірі 4,5 кВт. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2018 року вказану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно автоматичному розподілу справі між суддями від 27.07.2018 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 30 липня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського центру обслуговування клієнтів Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» про зобов'язання укласти договір на користування електричною енергією, збільшення розміру потужності споживання електроенергії та стягнення моральної шкоди, прийнято до свого провадження та призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 29 жовтня 2018 року визначено судовий розгляд зазначеної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач 26.12.2018 року надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що у зверненні позивача до відповідача від 05.02.2018 року міститься посилання на рішення суду, але копії судових рішень, що стосуються права власності на вказаний будинок, відсутні. Проте незважаючи на це, тимчасовий договір про користування електричною енергією між сторонами було укладено 01.03.2018 року зі строком дії по 01.08.2018 року, а також у зв'язку з наявністю у позивача заборгованості за електроенергію 22.03.2018 року був укладений договір реструктуризації заборгованості за спожиту електроенергію. Проте позивач і досі не подала копію документа про право власності, хоча це вимагається чинними з 11.06.2018 року Правилами роздрібного ринку ПРРЕЕ. Крім того, позивач не вказав підстави вимог щодо встановлення потужності у розмірі 4,5 кВт. Обраний позивачем спосіб захисту - зобов'язання відповідача укласти договір - не передбачений ст..16 ЦК України. Не надання позивачем документів, необхідних для укладення договору, не може спричинити моральної шкоди, так як у відповідача немає права укладати за таких обставин договір. Крім того, відносини з постачання електричної енергії не передбачають відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов'язання з постачання електроенергії, а також не передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Вважає, що в його діях не міститься порушень законодавства. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач 14.01.2019 та 29.01.2019 року надав заяви про уточнення позовних вимог, де вказав, що внаслідок неналежного ставлення відповідача до позивача у позивача виникла гіпертонічна хвороба, 27.12.2018 року вона викликала швидку допомогу, яка констатувала кров'яний тиск 200 на 100, від госпіталізації позивач була змушені відмовитися через судові тяганини. На даний час позивач перебуває на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря з діагнозом гіпертонічна хвороба.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд зобов'язати відповідача укласти договір з позивачем на використання електричної енергії для опалення житлового будинку АДРЕСА_1. Зобов'язати відповідача в житловому будинку АДРЕСА_1 встановити потужність споживання електроенергії у розмірі 4,5 кВт. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

14 січня 2019 року позивач надав відповідь на відзив відповідача, де вказав, що рішення суду відповідач брати відмовився. Відповідно до договору відповідач повинен поставляти електроенергію потужністю 4,5 кВт. Через те, що позивач фактично опалює будинок електроенергією, утворились борги. Просить позов задовольнити.

Відповідач 25.01.2019 року надав заперечення в порядку ст.179 ЦПК України, де вказав, що позивач не надав проектної документації на підтвердження наявності електропалювальної установки, та намагається збільшити потужність через судове рішення, що суперечить вимогам законодавства України. Для зміни схеми живлення електроустановок замовника з однофазної на трифазну (окремої квартири, вбудованого нежитлового приміщення) власник будинку (організація, на балансі якої знаходиться будинок) має відповідним чином внести зміни до проектної документації будинку. Питання збільшення потужності, обладнання електроопалювальними установками регулюються Кодексом розподілу, затвердженим постановою НКРЕКП № 310 від 14.03.2018 року. Вказує також, що позивачем не підтверджено належними доказами завдання йому моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

26 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та Електропостачальною компанією Дніпрообленерго в особі керівника ДМЕМ Коваль В.В. було укладено договір на користування електричною енергією в приміщеннях за адресою вул. Новозаводській (номер будинку не вказано) в м. Дніпро.

05 лютого 2018 року позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій вказала, що вона зверталась до ЦОЕ Дніпрообленерго про оформлення договору на електроопалення будинку, та їй було відмовлено на підставі того, що вона має співвласника. В заяві позивач вказала, що в 1979 році будинок, в якому вона проживає, рішенням суду був поділений, її родичу виділили кімнату 1-3, але у виділеній кімнаті ніколи ніхто не проживав, розрахункового рахунку не мав. На теперішній час вона користується кімнатою 1-3. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.01.2012 року співвласникам позивача було відмовлено у вселенні в кімнату 1-3. Електричні мережі, якими користується позивач, прокладені у частині будинку, яка знаходиться у її власності.

Листом від 13.02.2018 року за підписом начальника ДМЦОК ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго Мокрик О.Є. позивачу відмовлено в укладанні договору на користування електричною енергією, в зв'язку з ненаданням документу, який підтверджує розділ будинку в натурі.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2018 року між позивачем та ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» укладено договір № 5108060 про користування електричною енергією на об'єкті - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, у необхідних споживачу обсягах відповідно до потужності 3 кВт, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості. Термін дії договору встановлено з 01.03.2018 по 01.08.2018 року (п.9.1 договору).

Крім того, 22 березня 2018 року сторони уклали договір № 5108060 про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію, згідно якого споживач зобов'язується сплатити заборгованість по Договору за користування електричною енергією № 5108060 від 01.03.2018 року в сумі 2649 грн. 02 коп. до 20 липня 2018 року щомісячними платежами.

Суд зазначає, що правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26.07.1999 р. (які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, далі - Правила № 1357).

Виходячи з положень ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Вирішуючи спір в частині зобов'язання відповідача укласти із позивачем договір на використання електричної енергії для опалення житлового будинку, суд виходить з наступного.

Стаття 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно пункту 1.3 постанови НКРЕКП України «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню» від 26.02.2015р. № 220, тариф на електроопалення застосовується для населення, яке проживає в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу, квартирах та гуртожитках), обладнаних у встановленому порядку електроопалювальними установками (у тому числі в сільській місцевості).

Відповідно до положень Закону України "Про архітектурну діяльність", підтвердженням того, що будинок в установленому порядку обладнаний кухонними електроплитами та/або електроопалювальними установками є проектна документація (технічний паспорт на об'єкт із зазначенням виду опалення, декларація про готовність об'єкта до експлуатації). За наявності такої проектної документації, відповідно до якої житловий будинок або окрема його частина (квартира, вбудоване нежитлове приміщення) обладнані електроопалювальними установками, такий будинок або окрема його частина (квартира, вбудоване нежитлове приміщення) вважається обладнаним зазначеними електроустановками в установленому порядку.

Відповідно до п.4.1 Правил № 1357, у договорі обов'язково зазначається величина потужності, яка визначається виходячи з потужності наявних у побутового споживача струмоприймачів. При цьому загальна потужність не може бути вищою за потужність, передбачену проектом об'єкта побутового споживача та/або технічними характеристиками зовнішніх електричних мереж об'єкта побутового споживача.

Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що у будь-кому разі, для укладення договору про постачання електричної енергії або внесення змін до уже існуючого договору, позивач мав надати відповідачу документи на підтвердження факту обладнання житлового будинку електроопалювальними установками та довести до його відома про потужність цих електроустановок.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження вказаної обставини.

Суд також бере до уваги доводи відповідача та погоджується з його твердженням, що відповідно до п. 2 Правил № 1357, об'єкт побутового споживача - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування.

Відповідно до п. 3 Правил № 1357, які були чинними на момент звернення позивача до відповідача з заявою про укладання договору, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією(додаток 1) і укладається на три роки. Для укладення договору побутовий споживач звертається до електропостачальника з письмовою заявою та пред'являє оригінали таких документів: паспорта; реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, - паспорта з відміткою відповідного контролюючого органу); документа, що підтверджує право власності чи користування на об'єкт споживача або права власності чи користування на земельну ділянку (на період будівництва об'єкта споживача).

Дійсно, в матеріалах справи наявне рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 14.03.1979 року у справі № 2-1, який ОСОБА_1 виділено на праві власності в натурі у будинку А-1 по АДРЕСА_1 житлові кімнати 1-2, 1-5, 1-4 загальною площею 23,9 кв.м., кухню 1-6 площею 5,3 кв.м., коридор 1-1 площею 5,5 кв.м., а також ОСОБА_2 на праві власності в натурі виділено житлову кімнату 1-3 площею 14,9 кв.м.

Разом з тим, з заяви позивача на адресу відповідача від 05.02.2018 року вбачається, що вказане рішення суду нею відповідачу не надавалось, що спростовує твердження позивача про те, що оператор відмовився приймати в неї це рішення суду.

Суд звертає увагу, що п.4.4.2 Кодексу систем розподілу, який затверджений постановою НКРЕКП № 310 від 14.03.2018 року та регламентує спірні правовідносини на дату розгляду спору судом, також передбачено необхідність надання замовником копії документа, який підтверджує право власності чи користування об'єктом, або копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або, за відсутності об'єкта, копія документа, який підтверджує право власності чи користування земельною ділянкою або копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача укласти із позивачем договір на використання електричної енергії для опалення житлового будинку є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому задоволенню не підлягають.

Не підлягають також задоволенню вимоги позивача про зобов'язання відповідача встановити в житловому будинку АДРЕСА_1 потужність споживання електроенергії у розмірі 4,5 кВт, оскільки, як вже зазначалося вище, позивач не надав відповідачу документи на підтвердження факту обладнання житлового будинку електроопалювальними установками та не довів до його відома про потужність цих електроустановок.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про зобов'язання відповідача укласти договір та встановити потужність споживання у розмірі 4,5 кВт, в задоволенні яких судом відмовлено.

Суд також звертає увагу, що статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 2, 3Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві немає, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського центру обслуговування клієнтів Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» про зобов'язання укласти договір на користування електричною енергією, збільшення розміру потужності споживання електроенергії та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску