Житомирський апеляційний суд
Справа №291/740/18 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №291/740/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Ружинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області, треті особи: служба у справах дітей Ружинської районної державної адміністрації у Житомирській області, держаний нотаріус Ружинської державної нотаріальної контори Ставничий Олександр Володимирович, Ружинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області, ОСОБА_7, ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину будинку, визнання аукціону з реалізації заставленого майна таким, що не відбувся, визнання свідоцтва придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5

на ухвалу Ружинського районного суду Житомирської області від 21 травня 2019 року, яка постановлена під головуванням судді Митюк О.В. у смт Ружині,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Ружинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області. Просила визнати: спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; за нею право власності на 2/3 частини, а за ОСОБА_2 право власності на 1/3 вищевказаного житлового будинку; аукціон з реалізації заставленого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що не відбувся; свідоцтво про придбання нерухомого майна з аукціону від 04 січня 2018 року недійсним; а також - витребувати від ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу за спільні кошти вони побудували спірний житловий будинок, який зареєстрували за колишнім чоловіком. Вважає, що має право на частку в спільному майні, але наразі житловий будинок перебуває у власності ОСОБА_3

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 із підстав, передбачених п.5 частини першої ст.257 ЦПК України, подала до суду заяву про залишення її позову без розгляду, а у травні 2019 року позивач подала до суду доповнення до заяви про залишення позову без розгляду, в якому просила, посилаючись на положення частини третьої ст.257 ЦПК України, повернути їй сплачений судовий збір у сумі 4 622,40 грн.

Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 21 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, а в задоволенні решти заяви відмовлено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 19 161 грн. у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. Також скасовані заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали суду від 15 червня 2018 року.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо судового збору та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу в оскарженій частині скасувати. Зазначає, що подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду є диспозитивним правом позивача, яке не містить обмежень в його реалізації. Стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, оскільки кошти ОСОБА_3 сплатив адвокату значно раніше, ніж був пред`явлений даний позов, про що свідчить квитанція. Також, на думку скаржника, суд безпідставно не повернув позивачу суму судового збору та не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є малозабезпеченою особою, інвалідом третьої групи і утримує неповнолітню дитину, а її дохід складається лише з державних соціальних виплат.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Ухвала суду першої інстанції в частині залишення позову без розгляду не оскаржується в апеляційному порядку, а тому її законність та обґрунтованість судом апеляційної інстанції в цій частині не перевіряється.

Відповідно до частин першої та третьої ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У доповненні до заяви про залишення позову без розгляду ОСОБА_1 клопоче про повернення їй судового збору в сумі 4 622,40 грн. (а.с.11-12 т.3).

Як убачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатила до державного бюджету наступний судовий збір: за квитанцією від 16 травня 2018 року - 2 508 грн. та за квитанцією від 28 вересня 2018 року - 2 114,40 грн. (а.с.1,104 т.1).

За приписами частини третьої ст.257 ЦПК України в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

Разом із тим, частиною другою ст.133 ЦПК України врегульовано, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, пунктом 4 частини першої ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Системний аналіз вищезазначених норм права надає підстави дійти висновку, що в ухвалі про залишення позову без розгляду дійсно можливо вирішувати питання про повернення судового збору з державного бюджету за клопотанням особи, яка його сплатила, але таке питання не може бути вирішено позитивно на користь позивача, якщо підставою для залишення позову без розгляду було те, що сам позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду, тобто позов був залишений без розгляду з підстав, передбачених п.5 частини першої ст.257 України.

У даному випадку позов залишений без розгляду саме з цих підстав, а тому суд першої інстанції дійшов законного висновку про те, що сплачена ОСОБА_1 сума судового збору не може бути їй повернута з державного бюджету, оскільки її позовна заява залишена без розгляду у зв`язку з тим, що вона подала заяву про залишення її позову без розгляду.

Доводи апеляційної скарги щодо майнового стану позивача не впливають на розгляд питання про повернення судового збору, оскільки приписи спеціального вищезазначеного Закону містять заборону на повернення судового збору з державного бюджету в разі залишення позову без розгляду за заявою позивача. Питання звільнення від сплати судового збору належало вирішувати на попередніх стадіях судового процесу, але позивач із такими клопотаннями не зверталася.

Із огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у поверненні судового збору в сумі 4 622,40 грн. залишається без змін.

Окрім того, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заявив клопотання про компенсацію витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в сумі 19 161 грн. (а.с.30-32 т.3). Тобто, також потребувало вирішення питання розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до частини п`ятої ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 частини другої ст.137 ЦПК України.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя ст.137 ЦПК України).

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У підтвердження витрат надано квитанцію від 24 січня 2018 року №24 (а.с.32 т.3). У квитанції зазначено, що адвокатом Маліцьким М.В. отримано від ОСОБА_3 кошти за ведення цивільної справи №291/740/18 у сумі 20 000 грн.

Проте, позовна заява у справі №291/740/18 подана позивачем ОСОБА_1 до суду в червні 2018 року, а провадження у даній справі відкрито 11 липня 2018 року, тобто у квитанції №24 зазначено номер цивільної справи, якої станом на січень або квітень 2018 року ще не існувало.

Також до апеляційної скарги приєднана ксерокопія квитанції від 24 січня 2018 року №24 за змістом якої адвокатом Маліцьким М.В. отримано від ОСОБА_3 кошти за ведення справи №291/350/19 у сумі 24 000 грн.

Отож, встановлено факт надання квитанцій під одним номером та датою, але за різними справами та з різними сумами гонорарів, що доводить оформлення не у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснив, що сплачував адвокату кошти лише один раз, а третя особа без самостійних вимог ОСОБА_7 спочатку стверджувала, що квитанція видана у квітні місяці 2018 року, але згодом пояснила, що кошти були сплачені адвокату в січні 2018 року в іншій справі, позов у якій був поданий ОСОБА_1 раніше, ніж у справі №291/740/18.

Судові витрати - це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу в зв`язку зі зверненням до суду та розглядом конкретної справи в суді.

За таких обставин, належними та допустимими доказами не підтверджено та не доведено, що витрати на правничу допомогу в сумі 19 161 грн. були понесені відповідачем ОСОБА_3 саме у даній справі.

Висновки суду першої інстанції у частині витрат на професійну правничу допомогу ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах та припущеннях. Отже, оплата зазначених витрат у даній справі документально не підтверджена та не доведена, що є підставою для відмови у їх відшкодуванні.

Порушення норм процесуального права призвело до безпідставного стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 19 161 грн. у даній справі, а відтак постановлення у цій частині помилкової ухвали, а тому ухвала суду першої інстанції в частині витрат на професійну правничу допомогу підлягає до скасування, що відповідає приписам ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Ружинського районного суду Житомирської області від 21 травня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 19 161 грн. скасувати.

Ухвалу Ружинського районного суду Житомирської області від 21 травня 2019 року в частині відмови у поверненні судового збору в сумі 4 622 грн. 40 коп. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 20 вересня 2019 року.