н.п.8/599/1/2019
Справа № 599/1031/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2019 р.

Зборівський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого суду судді Іваницького О.Р.

при секретарі Сеньківській З.І.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зборові справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Заявник посилається на те, що рішенням суду від 22 травня 2019 року його визнано таким, що втратив право на житло в житловому будинку в АДРЕСА_1 , який належить його колишній дружині ОСОБА_3 . Підставою для прийняття такого рішення судом стало те, що він більше двох років, без поважних причин не проживає в даному будинку. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки по даному адресу проживав постійно до березня 2019 року, а з березня періодично, так як перебував на роботі закордоном. Про те, що судом розглядається справа повідомлений не був. Враховуючи, що дані обставини не були відомі суду під час розгляду справи просить переглянути рішення та в задоволенні позову відмовити.

Заявник, представник заявника в судовому засіданні вимоги підтримали та зіслались на обставини викладені в заяві.

ОСОБА_4 , згідно поданого відзиву вважає, що підстави для перегляду рішення за нововиявленими обставинами відсутні. Рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на житло є законним та обґрунтованим.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, зокрема є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Судом встановлено, що згідно рішенням суду від 22 травня 2019 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на житло в житловому будинку в АДРЕСА_1 , який належить його колишній дружині ОСОБА_3 . Підставою для прийняття такого рішення судом стало те, що він більше двох років, без поважних причин не проживає в даному житловому будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

На підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач є колишнім чоловіком ОСОБА_3 , в зареєстрованому шлюбі сторони перебували до 2018 року. Після розірвання шлюбу, у спірному житловому будинку ОСОБА_1 постійно проживав до березня 2019 року. З березня періодично, оскільки виїжджав закордон на роботу.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з обставин викладених позивачем у позові, а саме, що відповідач не проживає в будинку більше двох років. Проте дані обставини спростовуються доказами поданими ОСОБА_1

Зокрема, згідно довідки Зборівської районної філії Тернопільского обласного центру зайнятості, ОСОБА_1 до березня 2019 року був зареєстрований як безробітний та довідки Озернянської сільської ради - постійно проживав в АДРЕСА_1 .

Таким чином, враховуючи, що на момент розгляду справи суду не були відомі істотні обставини справи, а також, що відсутні підстави для визнання особи такою, що втратила право на житло передбачені ч.2 ст.405 ЦК України суд вважає, що рішення суду від 22 травня 2019 року підлягає скасуванню і відповідно позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 81,259, 263-265, 423-429 ЦПК України, 47 Конституції України, ст.ст.317,398, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України,-

В И Р І Ш И В:

Рішення Зборівського районного суду від 22 травня 2019 року яким ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на житло в житловому будинку в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 скасувати в зв`язку з нововиявленими обставинами.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на житло в житловому будинку в АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Тернопільського апеляційного суду через Зборівський районний суд протягом 30 днів.

Суддя підпис Копія вірно

Суддя Зборівського

районного суду Іваницький О.Р