н/п 2/640/2508/19
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить поновити його на роботі на посаду інженера дільниці ремонту телекомунікаційного обладнання відділу обліку, метрології та ремонту служби експлуатації мережі в Харківській філії ВАТ «Укртелеком», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2016 р. до дня поновлення на роботі. В обґрунтування позову зазначає, що він 26.08.1998 p. був прийнятий на посаду інженера 2-ї категорії електромеханічної дільниці в Харківську філію ПАТ «Укртелеком». 05.05.2016 p. переведений на посаду інженера дільниці ремонту телекомунікаційного обладнання відділу обліку, метрології та ремонту служби експлуатації мережі в Харківській філії ПАТ «Укртелеком». Наказом 35-03-896/к від 06.09.16 р. був звільнений у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі п. 3 ст. 36 КЗПП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки підписав контракт до закінчення особливого періоду з Міністерством оборони України для проходження військової служби, а згідно зі ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У зв`язку з викладеним просить суд поновити його на займаній, на момент звільнення, посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Вказана цивільна справа розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17.11.2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31.01.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Київського районного суду міста Харкова від 17.11.2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київського районного суду міста Харкова від 17.11.2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31.01.2017 року скасувано, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.07.2019 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився, був належним чином своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в підготовче судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Судом встановлено, що 05.05.2016 року наказом директора Харківської філії ПАТ «Укртелеком» № 35-03-462 ОСОБА_1 переведено з посади інженера-електроніка І категорії дільниці ремонту телекомунікаційного обладнання на посаду інженера дільниці ремонту телекомунікаційного обладнання відділу обліку, метрології та ремонту служби експлуатації мережі Харківської філії ПАТ «Укртелеком».
16.08.2016 року відповідно до наказу Міністра оборони України №764 з ОСОБА_1 укладено контракт на проходження військової служби в Збройних Силах України.
25.08.2016 року наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №112 ОСОБА_1 виключено з військового обліку офіцерів запасу та направлено для проходження військової служби в зв`язку з укладенням контракту 16.08.2016 року №764.
06.09.2016 року наказом директора Харківської філії ПАТ «Укртелеком» № 35-03-896/к ОСОБА_1 звільнений із посади інженера дільниці ремонту телекомунікаційного обладнання відділу обліку, метрології та ремонту служби експлуатації мережі Харківської філії ПАТ «Укртелеком» за п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом.
26.09.2016 року наказом №185 командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 29.08.2016 року прийнято на військову службу за контрактом з військовою частиною НОМЕР_1 , з яким укладено контракт про проходження військової служби у ЗСУ строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилається на порушення роботодавцем гарантій працівника, визначених статтею 119 КЗпП України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Із змісту вказаної норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Судом встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року.
Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
За таких обставин, надавши правову оцінку встановленим під час судового розгляду справи фактичним обставинам справи, які знаходяться у системному взаємозв`язку з положеннями вищенаведених нормативно-правових актів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки позивач є особою, прийнятою на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану.
Враховуючи, що позивач підписав контракт до закінчення особливого періоду з Міністерством оборони України для проходження військової служби, а згідно зі статтею 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Таким чином, прийняте відповідачем рішення про звільнення позивача з посади порушує трудові права позивача, гарантовані положеннями чинного законодавства про працю в Україні, у зв`язку з чим вбачаються підстави для поновлення його на роботі на посаді інженера дільниці ремонту телекомунікаційного обладнання відділу обліку, метрології та ремонту служби експлуатації мережі в Харківській філії ПАТ «Укртелеком».
Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Враховуючи встановлені під час судового розгляду фактичні обставини, перевірені у системному зв`язку з наявними в матеріалах справи письмовими доказами, з урахуванням вимог чинного законодавства про працю в України в контексті пов`язаному з проходження військової служби в особливий період, з урахуванням позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 640/14727/16-ц, вбачається також підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 вересня 2016 року до дня поновлення його на роботі.
На підставі викладеного, керуючись 196 - 200, 259, 260 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на роботі на посаду інженера дільниці ремонту телекомунікаційного обладнання відділу обліку, метрології та ремонту служби експлуатації мережі в Харківській області ПАТ «Укртелеком».
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (, адреса: 01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 18) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2016 року до дня поновлення на роботі.
У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення. Повний текст буде виготовлено протягом п`яти днів.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Укртелеком», , адреса: 01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 18 в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком», , адреса: 61010, м. Харків, Нетіченська набережна, 8.

Суддя -