Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 490/10203/14-ц

провадження № 61-25393св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - Бадах С. М., на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області в складі судді Крамаренко Т. В. від 16 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Разом з указаним позовом ПАТ «Банк Кредит Дніпро» подало заяву, в якій у порядку забезпечення позову банк просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, оскільки неприйняття заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва в складі судді Гуденко О. А. від 13 жовтня 2014 року заяву ПАТ «БанкКредит Дніпро» про забезпечення позову задоволено. Накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 Заборонено укладати усі види угод, пов'язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

06 лютого 2018 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», указуючи на те, що є правонаступником ПАТ «БанкКредит Дніпро» на підставі договору № 120-а про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27 вересня 2017 року і не погоджуючись із ухвалоюЦентрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року, подало апеляційну скаргу на указану ухвалу районного суду разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року зазначені ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнані неповажними, у зв`язку з чим апеляційну скаргу було залишено без руху. ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» надано строк, який не може перевищувати десяти днів з моменту отримання ним копії даної ухвали для усунення зазначених в цій ухвалі недоліків, а саме - надання заяви про поновлення строку, в якій вказати інші поважні підстави для поновлення йому строку на апеляційне оскарження вказаної ухвали.

Указана ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не брало участі в розгляді даної справи як її сторона. 12 грудня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зверталося до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій зазначало про свою незгоду із ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року про забезпечення позову. Тобто, заявнику було відомо про наявність оскаржуваної ухвали з 12 грудня 2017 року, однак апеляційну скаргу подано товариством 06 лютого 2018 року, у зв'язку із чим причини пропуску заявником строку на подання апеляційної скарги на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року, на які посилається ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», єнеповажними.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року за заявою ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову у даній справі.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року зазначені ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнані неповажними, у зв`язку з чим апеляційну скаргу було залишено без руху. Апеляційним судом визнано неповажними причини пропуску заявником указаного строку, які обґрунтовані відсутністю заявника в судовому засіданні під час проголошення оскаржуваної ухвали у 2014 році і зверненням останнього 12 грудня 2017 року із заявою про скасування заходів забезпечення позову, яку ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2017 року повернуто ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» із роз`ясненням права звернутися до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту. Крім того указано, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - Бадах С. М., посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, не повно, на думку скаржника, дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків. Станом на момент подання апеляційної скарги усі права кредитора (позивача у справі) перейшли до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», у зв'язку із чим, як зазначено скаржником, у товариства є право апеляційного оскарження. Скаржник не знав про існування ухвали районного суду про забезпечення позову, оскільки не був стороною даної справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року задоволено заяву ПАТ «БанкКредит Дніпро» про забезпечення позову у даній справі. Накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 Заборонено укладати усі види угод, пов'язані з відчуженням вищевказаного рухомого та нерухомого майна.

Відповідно до частини другої статті 294 ЦПК України в редакції станом на момент ухвалення указаного судового рішення апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

ПАТ «Банк Кредит Дніпро» не оскаржувалась ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року.

06 лютого 2018 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало апеляційну скаргу на указану ухвалу районного суду разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, указуючи на те, що воно є правонаступником ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на підставі договору № 120-а про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27 вересня 2017 року і не погоджується із ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не брало участі в розгляді справи.

12 грудня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зверталося до суду у даній справі із заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій зазначало про незгоду із ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року про забезпечення позову.

Отже, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було відомо про наявність оскаржуваної ухвали ще 12 грудня 2017 року, однак апеляційну скаргу подано лише 06 лютого 2018 року.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи при вирішенні питання щодо відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, урахувавши, що з апеляційною скаргою на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 рокускаржник звернувся у лютому 2018 року, хоча знав про існування указаної ухвали 12 грудня 2017 року і мав знати про існування такої ухвали у момент переходу до нього прав і обов'язків попереднього кредитора у спірному зобов'язанні (ПАТ «Банк Кредит Дніпро»), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у заявника поважних підстав для пропуску визначеного законом строку на апеляційне оскарження та відмову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у відкритті апеляційного провадження.

Верховний Суд погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Строк, що передбачений законом на подання апеляційної скарги має дисциплінувати учасників процесу у розумінні реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків. Суди користуючись своїми дискреційними повноваженнями при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження в будь-якому випадку повинні обґрунтувати підстави за яких вони поновлюють такий строк. Безпідставне та необґрунтоване поновлення строку на апеляційне оскарження є порушенням прав інших учасників справи та порушенням одного із фундаментальних принципів res judicata, - принципу остаточності рішення.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 757/9844/16-ц (касаційне провадження № 61-16497св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції, однак не знайшли свого підтвердження.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - Бадах С. М., залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик