Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 344/8413/15-ц

провадження № 61-11123св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Перший заступник прокурора Івано-Франківської області,

відповідачі: Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 ,

третя особа - Кабінет Міністрів України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року в складі судді Татарінової О. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Томин О. О., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2015 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа - Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 11 липня 2012 року між прокуратурою Івано-Франківської області (як замовником) та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 (як інвестором) укладений інвестиційний договір на капітальне будівництво багатоквартирного житлового будинку (групи житлових будинків) в АДРЕСА_1 , за умовами якого замовник передає інвестору земельну ділянку площею 0,4599 га, розташовану на АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0764 га, розташовану в АДРЕСА_1 в тимчасове користування терміном на 4 роки для будівництва багатоквартирного житлового будинку (групи житлових будинків), а інвестор зобов`язується передати замовнику у власність 12 квартир.

На підставі акту приймання-передачі від 23 листопада 2012 року прокуратура Івано-Франківської області отримала квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 64,8 кв. м.

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13 лютого 2013 року № 60 вказану квартиру закріплено за прокуратурою Івано-Франківської області як службову з правом реєстрації працівників зазначеної прокуратури. Цим же рішенням квартиру як службову надано прокурору ОСОБА_1 . (склад сім`ї 3 особи: він, дружина, син - ОСОБА_3 ).

Пунктом 3.1. рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23 квітня 2013 року № 235 зазначену квартиру переоформлено із службової в ордерну начальнику управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_1 (склад сім`ї 3 особи: він, дружина, син - ОСОБА_3 ).

Позивач зазначає, що переоформлення квартири із службової в ордерну відбулося без згоди власника майна, а саме держави в особі Кабінету Міністрів України. Приймаючи спірне рішення, Виконавчий комітет перейняв на себе права власника на спірну квартиру, розпорядився нею, чим порушив право власності Кабінету Міністрів України.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати незаконним та скасувати пункт 3.1 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23 квітня 2013 року про надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та виселити останнього із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, прийнявши рішення про переоформлення спірної квартири із службової в ордерну, тобто виключивши спірну квартиру з числа службових, діяв відповідно до норм чинного законодавства, і позивачем не надано доказів на підтвердження порушень, допущених Виконавчим комітетом при прийнятті рішення від 23 квітня 2013 року № 235, та не доведено факту порушення таким рішенням його прав.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд дійшов правильного висновку про те, що суб`єктом управління державним майном, закріпленим за прокуратурою Івано-Франківської області на праві оперативного управління, виступає як сама прокуратура Івано-Франківської області, так і Генеральна прокуратура України, до сфери управління якої входить остання, які реалізують делеговані Кабінетом Міністрів України права держави, як власника такого майна, на володіння, користування і розпорядження ним.

Таким чином, прокуратура Івано-Франківської області, надавши службову квартиру відповідачу ОСОБА_1 , діяла в межах наданих їй органом, уповноваженим управляти державним майном, повноважень, у тому числі й щодо розпорядження належним їй на праві оперативного управління майном (квартирою), шляхом надання його своєму працівникові.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2019 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_4 відсутні. Враховуючи наведене, у прокуратури не було правових підстав розпоряджатися спірною квартирою.

Водночас Житловий кодекс Української РСР (далі - ЖК Української РСР) не надає визначення, яке житло є ордерним, а тому Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, приймаючи оспорюване рішення, перевів квартиру у статус, який не визначений чинним законодавством. Крім того, посилається на те, що ОСОБА_1 в 2013 році звільнений з органів прокуратури, його стаж роботи склав менше 10 років, а тому є всі підстави для його виселення зі спірної квартири.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив скаргу відхилити, оскаржувані рішення судів залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа - Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виселення за касаційною скаргою першого заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року та постанову Івано=-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2019 року призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що згідно із державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 10 грудня 2009 року прокуратура Івано-Франківської області є постійним землекористувачем земельною ділянкою площею 0,4599 га, розташованою по АДРЕСА_2 .

Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 05 квітня 2011 року прокуратура Івано-Франківської області є постійним землекористувачем земельною ділянкою площею 0,0764 га, розташованою в АДРЕСА_1 .

Цільове призначення зазначених земельних ділянок - для будівництва багатоквартирного житлового будинку.

11 липня 2012 року між прокуратурою Івано-Франківської області (як замовником) та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 (як інвестором) укладений інвестиційний договір на капітальне будівництво багатоквартирного житлового будинку (групи житлових будинків) в АДРЕСА_1 , за умовами якого замовник передає інвестору земельну ділянку площею 0,4599 га, розташовану на АДРЕСА_2 (реєстраційний № 60 від 10 грудня 2009 року) та земельну ділянку площею 0,0764 га, розташовану в АДРЕСА_1 (реєстраційний № 00008 від 10 грудня 2009 року) у тимчасове користування терміном на 4 роки для будівництва багатоквартирного житлового будинку (групи житлових будинків), а інвестор зобов`язується актом прийому-передачі передати замовнику у власність 12 квартир.

На підставі акту приймання-передачі від 23 листопада 2012 року прокуратура Івано-Франківської області отримала квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 64,8 кв. м.

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13 лютого 2013 року № 60 від 13 лютого 2013 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 закріплено за прокуратурою Івано-Франківської області як службову з правом реєстрації працівників зазначеної прокуратури.

Цим же рішенням двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 як службову надано прокурору ОСОБА_1 (склад сім`ї 3 особи: він, дружина, син - ОСОБА_3 ).

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 235 від 23 квітня 2013 року, а саме пунктом 3.1, квартиру АДРЕСА_4 переоформлено із службової в ордерну та передано начальнику управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_1 (склад сім`ї 3 особи: він, дружина, син - ОСОБА_3 ).

Підставою для прийняття Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради рішення від 23 квітня 2013 року № 235, яким службову квартиру АДРЕСА_4 переоформлено в ордерну начальнику управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_1 (склад сім`ї 3 особи: він, дружина, син - ОСОБА_3 ), зазначено клопотання прокуратури Івано-Франківської області від 11 квітня 2013 року № вих-14 та протокол спільного засідання профкому первинної профспілкової організації прокуратури Івано-Франківської області та адміністрації прокуратури від 11 квітня 2013 року.

Метою пред`явлення позовних вимог у цій справі є визнання незаконним та скасування пункту рішення відповідача щодо виключення квартири із числа службових, яке, за твердженням позивача, порушує майнові права держави на належне їй нерухоме майно, що знаходилося в його оперативному управлінні, тобто має місце оспорювання цивільного права особи на таке нерухоме майно.

Нормативно-правове обґрунтування

Порядок надання службових приміщень установлюється законодавством, зокрема, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення).

Відповідно до пунктів 3, 4 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням Виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається Виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири, розташовані, переважно, на першому поверсі.

Відповідно до пункту 15 Положення службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні.

Згідно з пунктом 6 розділу I Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

За положеннями статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

За змістом статті 125 ЖК Української РСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником (стаття 18 ЖК Української РСР).

За положеннями частин другої і третьої статті 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади; управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України здійснює відповідно до закону, зокрема, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 березня 2011 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло (рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року заява № 17365/14, справа «Садов?як проти України».

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира перебувала в оперативному управлінні прокуратури Івано-Франківської області, а тому остання, надавши службову квартиру відповідачу ОСОБА_1 , діяла в межах наданих їй органом, уповноваженим управляти державним майном, повноважень, у тому числі й щодо розпорядження належним їй на праві оперативного управління майном (квартирою), шляхом надання його своєму працівникові.

Суб`єктом управління державним майном, закріпленим за прокуратурою Івано-Франківської області на праві оперативного управління, виступає як сама прокуратура Івано-Франківської області, так і Генеральна прокуратура України, до сфери управління якої входить остання, які реалізують делеговані Кабінетом Міністрів України права держави, як власника такого майна, на володіння, користування і розпорядження ним.

У зв`язку з наведеним, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що прокуратура Івано-Франківської області не мала права клопотати перед виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради про переоформлення службової квартири в ордерну.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача із займаного ним приміщення, суди правильно виходили з того, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 124 ЖК Української РСР, оскільки вони регулюють порядок виселення осіб зі службового житла, проте в даній справі судами встановлено, що рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23 квітня 2013 року № 235, яким спірну квартиру переоформлено в ордерну, прийнято відповідно до норм чинного законодавства.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська