Дата документу 30.01.2019 Справа № 310/6618/17
Запорізький апеляційний суд
Є. у. № 310/6618/17 Головуючий у 1 інстанції: Черткова Н.І.
№ провадження Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі:

головуючого: Воробйової І.А.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

секретар: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у складі судді Черткової Н.І. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ПП «Бердянськмеблі» про встановлення факту проживання однією родиною жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання майна особистою приватною власністю. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 16.11.1993 року по 09.07.2002 року ОСОБА_4 перебував у першому шлюбі з ОСОБА_3

З 28.12.2005 р. ОСОБА_4 вдруге вступив у шлюб з ОСОБА_3

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 24.11.2010 р. шлюб між сторонами розірвано.

З 10 жовтня 1995 року по теперішній час ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом підприємницької діяльності є роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах.

За час здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_4 в період часу до вступу у другий шлюб з ОСОБА_3 за особисті кошти фізичної особи-підприємця був збудований та введений в експлуатацію магазин з продажу меблів, розташований у АДРЕСА_1, з присвоєням в подальшому цьому об'єкту адреси: АДРЕСА_1 та придбано за договором купівлі-продажу ціле убудоване приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, але право власності на ці об'єкти було зареєстровано за ним вже коли він перебував у другому шлюбі.

ОСОБА_4 вказав, що джерелом набуття спірного майна не є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. В період будівництва будівлі по АДРЕСА_1 та придбання будівлі по АДРЕСА_2 він не перебував з відповідачем ні у зареєстрованому шлюбі, ні у фактичних шлюбних відносинах.

Спірне майно побудовано та відповідно придбане ОСОБА_4 не лише за його особисті кошти до шлюбу, а й за кошти від його підприємницької двіяльності, майно завжди використовувалося в його підприємницькій діяльності, а не в інтересах сім'ї, а тому прохав визнати його особистою приватною власністю ціле убудоване приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та 1/2 частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, просив поновити йому строк для звернення до суду, посилаючись на те, що ОСОБА_3 ніколи не заявляла вимог стосовно спірного майна, а тому він вважав його належним йому особисто. Необхідність звернення до суду з вимогами про визнання майна особистою приватною власністю виникла влітку 2017 року, коли від нотаріуса йому стало відомо, що для продажу спірного майна необхідна буде нотаріально посвідчена згода ОСОБА_3 через те, що право власності зареєстровано в період перебування у шлюбі.

У жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, та поділ майна подружжя

В обґрунтування вимог зустрічного позову зазначила, що вони з ОСОБА_4 з 06.11.1993 року по 09.07.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели з ним спільне господарство, мали спільний бюджет, мешкали в одному будинку, проводили сумісний ремонт в будинку по АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилась донька, ОСОБА_5.

Повторно шлюб зареєстрували 28 грудня 2005 року. Під час проживання однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_4 була побудована нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1, та придбано за договором купівлі-продажу ціле убудоване приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Вважає, що спірне майно є спільним майном подружжя, оскільки придбано в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах. Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем з 09 липня 2002 р. по 28 грудня 2005 р., а потім уточнивши період - з 01 вересня 2004 р. по 28 грудня 2005 р., тобто до реєстрації шлюбу 28 грудня 2005 року.

Прохала суд поділити сумісно набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_3 майно, визнати за нею право власності на Ѕ частиною цілого убудованого приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та на ј частиною нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю задоволено повністю.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 ціле убудоване приміщення, загальною площею 158,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та Ѕ частину нежитлової будівлі, загальною площею 617, 00 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 6000 грн.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ПП «Бердянськмеблі» про встановлення факту проживання однією родиною жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2004 року по 28 грудня 2005 року та поділ майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні первісного позову, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони з 06.11.1993 року по 09.07.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають доньку, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 З 28.12.2005 р. по 06.12.2010 року сторони перебували у повторному шлюбі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 24.11.2010 р., яке набрало чинності 06.12.2010 року, шлюб між сторонами розірвано.

З 10 жовтня 1995 року по теперішній час ОСОБА_4 зареєстрований, як фізична особа-підприємець, основним видом підприємницької діяльності є роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах.

03.08.1999 року між ФОП ОСОБА_4 і Управлінням комунальної власності було укладено договір оренди комунального майна №156, а саме приміщення, площею 309,4 кв.м., розташованого по АДРЕСА_2.

Під час оренди спірного об'єкту ФОП ОСОБА_7 на підставі рішення Комітету по передачі в оренду №21 від 25.11.2004 року були виконані роботи з капітального ремонту орендованого приміщення, що надало йому право на викуп вказаного приміщення.

27.12.2005 року між ФОП ОСОБА_4 та територіальною громадою м. Бердянська в особі Бердянської міської ради був укладений договір купівлі-продажу цілого убудованого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловою Л.І., зареєстрований в реєстрі за №3392. Згідно цього договору власником приміщення, загальною площею 158,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, став ОСОБА_4 Вказаний договір купівлі-продажу зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 27.12.2005 року, номер правочину 1082417.

27.12.2005 року ФОП ОСОБА_4 на рахунок продавця внесена повна вартість приміщення у розмірі 83 530 грн. 80 коп., що підтверджується квитанціями №11/1 від 27.12.2005 р. на суму 40 000 грн., №11/2 від 27.12.2005 р. на суму 40 000 грн., №11/3 від 27.12.2005 р. на суму 3 530,80 грн.

25.01.2006 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на ціле убудоване приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у Бердянському КПТІ.

Крім того, 07.08.2003 року ФОП ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Бердянської міської ради погоджено місце розташування та надано дозвіл на виробництво проектно-вишукувальних робіт для будівництва магазину з продажу меблів на земельній ділянці, що розташована у АДРЕСА_1. Дозволено розпочати будівництво після узгодження проекту в установленому порядку, реєстрації права користування земельною ділянкою у Бердянському міському управлінні земельних ресурсів та одержання дозволу на виконання робіт в інспекції держархбудконтролю.

30.09.2004 року ФОП ОСОБА_4 укладено з ФОП ОСОБА_9 договір на будівництво магазину-салону з продажу меблів по АДРЕСА_1 в районі автовокзалу.

10.10.2004 року ФОП ОСОБА_4 отриманий дозвіл у міській інспекції держархбудконтролю на виконання будівельних робіт та розпочато будівництво.

30.10.2004 року ФОП ОСОБА_4 з Бердянською міською радою укладений договір оренди земельної ділянки для будівництва та обслуговування магазину з продажу меблів, яка знаходиться у місті Бердянську, Запорізької області по АДРЕСА_1 (в районі автовокзалу), загальною площею 0,0513 га.

22.12. 2005 року нежитлова будівля магазину з продажу меблів по АДРЕСА_1 в районі автовокзалу прийнята в експлуатацію на підставі акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта та відповідно будівництво закінчено. Вказаний акт Державної приймальної комісії затверджений рішенням виконкому Бердянської міської ради від 28.12.2005 року за №793, присвоєно об'єкту поштову адресу: АДРЕСА_1

23.01.2006 року ОСОБА_4 видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_4 на праві власності належить 1/2 частина нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували набуття спірного майна внаслідок спільної праці ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яке б було їхньою спільною власністю та підлягало поділу, оскільки не надано доказів ОСОБА_3 про наявність у неї таких коштів саме на момент придбання майна, внесення саме нею грошових коштів при придбанні спірного приміщення по АДРЕСА_2 чи будівництві будівлі по АДРЕСА_1 та джерел їх походження.

Враховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання майна особистою власністю ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову , суд першої інстанції виходив з недоведеності факту спільного проживання сторін однією сім'єю без шлюбу, тобто їх пов'язаності спільним побутом і наявності у них взаємних прав і обов'язків. суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати дане майно спільним майном сторін відповідно до статті 74 СК України.

У судовому порядку підлягають встановленню факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Оскільки ОСОБА_3 не доведено, що у період з 01.09.2004 року по 28.12.2005 року вона та ОСОБА_4 були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство і мали взаємні права та обов'язки, тобто проживали однією сім'єю без шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано відмовили у встановленні цього факту.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Згідно з положеннями статті 57 СК України майно, набуте чоловіком і жінкою, які проживають однією сім'єю без шлюбу, за час спільного проживання, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є їх особистою приватною власністю.

Встановивши, що ОСОБА_4 набув у власність спірне майно, а саме ціле убудоване приміщення, загальною площею 158,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та Ѕ частину нежитлової будівлі, загальною площею 617, 00 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за власні кошти, суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати вказане майно спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Доводи заявника про те, що факт її з ОСОБА_4 проживання однією сім'єю без шлюбу підтверджується показами свідків, відхиляються апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції оцінив покази свідків і дійшов висновку, що свідки достовірно не спільного проживання та усталених сімейних відносин між сторонами у спірний період часу.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: