ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3075/19 Справа № 211/1655/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді -Бондар Я.М.

суддів - Барильської Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мотуза Олександра Володимировича на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року, постановлене суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту належності майна, поділ спадкового майна та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що 03.05.1958 року було зареєстровано шлюб між її батьками, від якого у них народилась двоє дітей - позивач та відповідач ОСОБА_2

26.04.1961 року на ім`я ОСОБА_3 було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, та надано в безстрокове користування земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Даний договір був нотаріально посвідчений за р.№1-2292. В той час будівництво на даній вулиці тільки розпочиналося, а тому на час наділення земельної ділянки, номер земельної ділянки був № НОМЕР_2 , після завершення будівництва житлового будинку та забудови всієї вулиці, домоволодінню було присвоєно порядковий номер НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - мати позивача, померла. У зв`язку з чим на частку її майна, яка становила 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 відкрилась спадщина.

Відповідачі прийняли спадщину, оскільки були зареєстровані за однією адресою із спадкодавцем. Позивач також прийняла спадщину, оскільки подала у строк відведений законом заяву про прийняття спадщини.

В лютому 2015 року спадкоємці звернулися до нотаріальної контори за свідоцтвом про право на спадщину, але державний нотаріус відмовив їм, мотивуючи це тим, що частка матері в спільному майні подружжя ОСОБА_3 визначена не була, крім того, нотаріус зазначив про розбіжності в правоустановчих документах на майно та вказав, що в договорі про надання у безстрокове користування земельної ділянки домоволодіння значиться під номером НОМЕР_2 , а у довідці з Криворізького БТІ, домоволодіння значиться під номером НОМЕР_1, що змусило відповідача ОСОБА_3 звернутися за отриманням нових правоустановчих документів, та 13.03.2015 року він отримав нове свідоцтво на право власності на нерухоме майно - житловий будинок із господарчими побудовами, та земельну ділянку, із отриманням відповідних витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте частка фактично належна матері так і не зареєстрована, у зв`язку з чим не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину.

Позивач просила визнати майно - житловий будинок та господарські будівлі, які складаються із: житлового будинку А-1, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, літнього душу Г, огорожі №1,2,3 воріт №2, водоколонки І, замощення ІІ, а також земельну ділянку площею 0,0683 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Встановити факт належності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 1/2 частку житлового будинку та господарських будівель, які складаються з: житлового будинку А-1, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, літнього душу Г, огорожі №1,2,3 воріт №2, водоколонки І, замощення ІІ, а також земельну ділянку площею 0,0683 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Поділити спадкове майно, а саме 1/2 частку житлового будинку та господарських будівель які складаються із: житлового будинку А-1, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, літнього душу Г, огорожі №1,2,3 воріт №2, водоколонки І, замощення ІІ, а також земельну ділянку площею 0,0683 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/6 частці даного нерухомого майна за кожним.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволені у повному обсязі.

Визнано майно - житловий будинок та господарські будівлі, які складаються із: житлового будинку А-1, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, літнього душу Г, огорожі №1,2,3 воріт №2, водоколонки І, замощення ІІ, а також земельну ділянку площею 0,0683 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Встановлено факт належності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 1/2 частку житлового будинку та господарських будівель, які складаються з: житлового будинку А-1, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, літнього душу Г, огорожі №1,2,3 воріт №2, водоколонки І, замощення ІІ, а також земельну ділянку площею 0,0683 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Поділено спадкове майно, а саме 1/2 частку житлового будинку та господарських будівель які складаються із: житлового будинку А-1, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, літнього душу Г, огорожі №1,2,3 воріт №2, водоколонки І, замощення ІІ, а також земельну ділянку площею 0,0683 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вичем право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/6 частці даного нерухомого майна за кожним.

В апеляційній скарзі, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мотуз О.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги представник відповідача Мотуз О.В. вказує на те, що судом першої інстанції не було встановлено всіх обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим, суд дійшов помилкових висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, апелянт зазначає, що відповідач ОСОБА_3 у 1961 році отримав земельну ділянку АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, що підтверджено договором про передання в безстрокове використання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності (надалі договір). Апелянт звертає увагу на те, що цей договір не містить в собі жодних посилань чи вказівок того, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з тією чи іншою особою, не визначено членів його сім`ї у розрахунку на кого видається земля, тощо. Вказує, що позивачем не доведено того, що її мати (дружина відповідача ОСОБА_3 ) якимось чином приймала участь чи сприяла будівництву будинку, а також те, що під час будівництва цього будинку та інших господарських споруд ОСОБА_4 дійсно проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_3 , тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку що вищевказане майно є спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Представник відповідача Мотуз О.В. вважає, що рішення суду про поділ майна та визнання права власності на це майно в порядку спадкування є безпідставним та передчасним. При цьому зазначає, що після смерті матері ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року була відкрита спадщина на її частку майна. Відповідачі прийняли спадщину, так як були зареєстровані зі спадкодавцем, а позивач, прийняла спадщину шляхом подання заяви, відповідно до вимог ст.1269 ЦК України. В лютому 2015 року державний нотаріус третьої Криворізької державної нотаріальної контори видав позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій (далі постанова), так як, ні позивач, ні відповідачі не надали правовстановлюючих документів на частину житлового будинку з господарськими спорудами на ім`я померлої ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, апелянт вважає, що в суд необхідно було звернутися лише для встановлення факту належності майна померлій ОСОБА_4 , а потім у нотаріуса оформити свої спадкові права відповідно до законодавства і лише у разі виникнення спору між спадкоємцями щодо поділу спадкового майна, щодо розміру частки кожного, доцільно було б звертатися до суду з позовом для вирішення спору.

Апелянт вказує на те, що матеріали справи не містять доказів відмови нотаріуса в оформлені позивачу та відповідачам права на спадщину, як і не містять доказів наявності спору між сторонами щодо визначення розміру частки кожного зі спадкоємців у спадковому майні, тому прийняття судом першої інстанції рішення з даного питання є передчасним та таким, що позбавляє спадкоємців можливості у повній мірі реалізувати свої права. Окрім того, ухвалене рішення покладає на відповідача ОСОБА_2 зобов`язання щодо компенсації судового збору, що спричиняє йому додаткові фінансові витрати.

Представник відповідача Мотуз О . В . вважає, що у даному випадку відсутній спір між сторонами, тому суд не вправі вирішувати такі правовідносини, а у сторін немає реальних перешкод в оформленні своїх спадкових прав відповідно до закону, шляхом отримання свідоцтва про спадщину.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача ОСОБА_2 його представника Мотуза О.В. , які, кожен окремо підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити, позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.05.1958 року (а.с.10).

Від шлюбу в них народилось двоє дітей: ОСОБА_9 , та ОСОБА_2 (а.с.11).

26.04.1961 року на ім`я ОСОБА_3 було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, та надано в безстрокове користування земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Даний договір був нотаріально посвідчений за р.№1-2292 (а.с.30).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с.12), у зв`язку з чим на частку її майна, яка становила 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 відкрилась спадщина.

В лютому 2015 року спадкоємці звернулися до нотаріальної контори за свідоцтвом про право на спадщину, але державний нотаріус відмовив їм, мотивуючи це тим, що частка матері в спільному майні подружжя ОСОБА_3 визначена не була, крім того, нотаріус зазначив про розбіжності в правоустановчих документах на майно та вказав, що в договорі про надання у безстрокове користування земельної ділянки домоволодіння значиться під номером НОМЕР_2 , а у довідці з Криворізького БТІ, домоволодіння значиться під номером НОМЕР_1 (а.с.18).

ОСОБА_3 звернувся за отриманням нових правоустановчих документів, та 13.03.2015 року отримав нове свідоцтво на право власності на нерухоме майно - житловий будинок із господарчими побудовами, та земельну ділянку, із отриманням відповідних витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15,16).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався положеннями статті 22 КпШС України (яка діяла на час будівництва житлового будинку), статтями 1216, 1261 ЦК України, й виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду і не погоджується з викладеними в апеляційній скарзі доводами представника відповідача Мотуза О.В. , з наступних підстав.

У відповідності до ст.22 КпШС України, що діяла на час будівництва житлового будинку, все набуте майно подружжя за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності.

Судом першої інстанції під час судового розгляду було встановлено, що померла ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.05.1958 року, що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу (а.с.10).

Також, судом було встановлено, що подружжя ОСОБА_10 під час шлюбу побудували будинок з із господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, розташованої за вказаною адресою, який нотаріально посвідчений за №1-2292 від 28.04.1961 та довідкою, виданою начальником КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 01.09.2014р. за №135249 (а.с.30, 31-32).

З довідки №135249 від 01.09.2014р. видно, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі №217, сторінка №112, запис №112 на ім`я ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку (а.с.30).

Отже, судом встановлено, що домоволодіння з господарськими будівлями та земельною ділянкою, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки будинок вони побудували під час шлюбу, тому доводи апелянта,що позивачем не доведено того, що померла мати якимось чином приймала участь чи сприяла будівництву будинку, а також те, що під час будівництва цього будинку та інших господарських споруд ОСОБА_4 дійсно проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_3 , колегія суддів не сприймає.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Разом з тим, главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Аналогічні роз`яснення викладені у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» де вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК України про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності, зокрема ст.364, 365 ЦК України.

Як вбачається з постанови державного нотаріусу Третьої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. про відмову у вчинені нотаріальної дії від 20 лютого 2015 року, нотаріус відмовив ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, оформленого належним чином на ім`я ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та розбіжностей у документах (а.с.18).

Як зазначено у постанові нотаріуса ОСОБА_11 , відмова у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , пов`язана з тим, що майно (будинок з господарчими побудовами) набувалося ОСОБА_3 в період зареєстрованого шлюбу з померлою ОСОБА_4 , тому є спільною сумісною власністю подружжя, тоді, як Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/4 та Правилами ведення нотаріального діловодство не передбачено видачу свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя на померлого (а.с.18).

За положенням ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст.1216, 1218 ЦК України).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Матеріали справи містять відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину спадкоємцям з наведених вище підстав, а отже позивачем ОСОБА_1 обрано належний спосіб захисту порушених прав, у зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, а доводи апеляційної скарги, що рішення суду про поділ майна та визнання права власності на це майно в порядку спадкування є безпідставним та передчасним, являються необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним.

Через відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину спадкоємцям,позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та встановлення факту що половина майна подружжя на праві спільної сумісної власності належить померлій матері ОСОБА_4 , так як на час відкриття спадщини це сумісне майно за наявними у ОСОБА_3 документами належало тільки одному з подружжя.

Поділивши спадкове майно між усіма спадкоємцями відповідно до ст.1278 ЦК України порівну, як просила позивач, суд не порушив прав жодного зі спадкоємців.

Відповідно до ст.11 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що повністю кореспондує статті 13 ЦПК України (в редакції чинній на час апеляційного перегляду).

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.2 ст.11 ЦПК України в редакції чинній на час постановлення рішення та ч.3 ст.13 ЦПК України в редакції чинній на час апеляційного перегляду).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача Мотуза О.В. не підлягає задоволенню, а рішення суду на підставі статті 375 ЦПК України (в редакції чинній на час апеляційного перегляду) підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мотуза Олександра Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексу постанови.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: