КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________
Справа № 756/7114/15-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1925/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Волошиної В.М.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року (суддя Луценко О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

у червні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання його звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати у сумі 2 857грн 13коп. за кожен день вимушеного прогулу з 5 травня 2015р. по день поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 травня 2015р. йому стало відомо, що наказом № 13-3/04/20-2к від 5 травня 2015р. його звільнено з посади першого заступника голови правління ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважав звільнення незаконним, оскільки 5 травня 2015р. він перебував на лікарняному, про що повідомив головного бухгалтера, виконуючого обов'язки голови правління та співробітників відділу кадрів, а за час його роботи претензій з боку керівництва чи спостережної ради до його роботи не було.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що незаконними діями відповідача йому було завдано моральних страждань, які виявилися у повторних зверненнях до лікаря кардіолога та необхідності купівлі медичних препаратів, розмір якої він оцінює у 10 000грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» з 5 травня 2015р. з підстави, передбаченої п. 3.1.3 Контракту від 31 січня 2014р. відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 13-3/04/20-2к від 5 травня 2015р.; поновлено

ОСОБА_2 на роботі з 6 травня 2015р. на посаді першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках»; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 6 травня 2015р. у сумі 2 431 417грн 63коп. та 2 000грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнуто з ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» судовий збір у сумі 3 946грн 32 коп. у дохід держави.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» та відшкодування моральної шкоди, відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним звільнення позивача з роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вирішити питання про компенсацію за рахунок держави понесених судових витрат та про поворот виконання стягнених з товариства в дохід держави 3 946грн 32коп. судового збору.

Відповідач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки неналежне виконання своїх функцій відділом управління ризиками управління аналізу та контролю за ризиками, координацію діяльності якого було віднесено до компетенції позивача, свідчить про порушення ним вимог п.п. 2.2.2., 2.2.4., 2.2.7. контракту, яке у свою чергу, спричинило для товариства негативні наслідки у вигляді застосованих до нього санкцій Національним Банком України, а одноразовим грубим порушенням працівником своїх трудових обов'язків є кожне (окреме) із будь-яких порушень, незалежно від їх кількості.

Крім того, відповідач не погоджується із висновками суду про ненадання доказів у підтвердження того, що позивач мав можливість вживати заходів щодо попередження виникнення ризиків внаслідок діяльності ПАТ «УПБ» із залученням кредитних коштів від ПАТ «Розрахунковий центр», так як позивач мав можливість користуватися програмним забезпеченням «БАРС-Міленіум» для здійснення належного управління ризиками, однак цього не робив; про необхідність відібрання пояснень у позивача перед прийняттям рішення про його звільненням, оскільки це не передбачено п. 8 ст. 36 КЗпП України; про відсутність у тексті наказу про звільнення позивача з роботи конкретного порушення умов контракту, його посадових обов'язків чи вимог законодавства, оскільки наказ виданий на виконання рішення Спостережної ради ПАТ «Розрахунковий центр» від 30 квітня 2015р., протокол засідання № 3, в якому чітко зазначено, які порушення були допущені позивачем.

Також відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, не врахування вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які зазначені в ухвалі від 20 вересня 2017 року, та не проведення судових дебатів.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України повинен був закрити провадження в частині позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди у зв'язку із відсутністю предмету спору, оскільки на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року наказом № 13-3/04/51-2-к від 26 вересня 2016р. позивача було поновлено на посаді першого заступника голови правління ПАТ «Розрахунковий центр», після чого за заявою позивача від 17 жовтня 2016р. наказом № 13-3/04/60-1к від 31 жовтня 2016р. його було звільнено за

власним бажанням. 27 вересня 2016р. було виконано рішення суду в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, тому повторне задоволення даних позовних вимог є незаконним.

Також відповідач не погоджується із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 2 431 417грн 63коп., обчисленого за період з 6 травня 2015р. по 4 жовтня 2018р.

Крім того, відповідач звертає увагу, що 19 травня 2017р. товариство перерахувало 3 946грн 32коп. судового збору на рахунок Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивача та його представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 31 січня 2014 року між ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір (контракт), відповідно до умов якого останній як перший заступник голови правління ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», що обраний на цю посаду за рішенням Спостережної ради від 31 січня 2014 року на термін три роки, зобов'язався забезпечувати виконання покладених на Правління банку завдань та функцій, передбачених Статутом та Положенням про Правління банку, виконання своїх функціональних обов'язків, визначених головою Правління банку відповідно до наказу про розподіл обов'язків між членами Правління, тощо (п. 1.1. Контракту).

Рішенням Спостережної ради публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», яке оформлено протоколом № 3 від 30 квітня 2015р., припинені повноваження з 5 травня 2015 року першого заступника голови правління ОСОБА_2

Наказом № 13-3/04/20-2к від 5 травня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади першої заступника голови правління 5 травня 2015 року з підстави, передбаченої п. 3.1.3. Контракту від 31 січня 2014р., відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Задовольняючи часткового позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено порушення позивачем своїх посадових обов'язків, які призвели до негативних наслідків, на час прийняття рішення про звільнення позивача від нього не відбиралися пояснення, а результати службового розслідування не мають доказового значення, так як воно було проведено після звільнення позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Повторно розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вказаної норми процесуального права не врахував.

Крім того, суд не звернув увагу на ту обставину, що 31 жовтня 2016 року позивач був звільнений з посади першого заступника голови правління ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» за власним бажанням, що свідчить про відсутність у нього наміру працювати на зазначеній посаді та про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час ухвалення судом рішення - 4 жовтня 2018 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови

розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39 - 41 КЗпП України).

Пунктом 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Згідно з п.п. 2.2.4. контракту, укладеного сторонами, керівник зобов'язаний організовувати належне виконання структурними підрозділами, загальне (безпосереднє) керівництво якими здійснює керівник, завдань та функцій, визначених відповідними положеннями про структурні підрозділи за наявності таких положень, з дотриманням вимог законодавства України, мети, предмету і цілей діяльності банку, а також здійснювати контроль за їх виконанням.

Пунктом 2.2.7 контракту встановлено, що ОСОБА_2 зобов'язаний при виконанні своїх повноважень дотримуватись вимог законодавства України, у тому числі й вимог нормативно-правових актів Національного банку України.

Пунктом 6.2. контракту сторони погодили, що контракт припиняється з ініціативи Спостережної ради до закінчення строку дії контракту лише у випадках звільнення керівника з підстав, визначених цим контрактом.

Відповідно до п. 3.1.3 контракту ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» має право звільнити ОСОБА_2 у разі закінчення строку дії цього контракту, достроково на вимогу позивача, у випадку порушення ним законодавства, умов контракту, а також у разі: систематичного невиконання без поважних причин обов'язків, передбачених пунктом 2.2 цього контракту; систематичного невиконання рішень Спостережної ради, прийнятих в межах її компетенції, без поважних причин; одноразового грубого порушення законодавства чи обов'язків, передбачених трудовим законодавством, умовами цього Контракту, що спричинило негативні наслідки; хвороби чи інвалідності, що унеможливлює виконання обов'язків та підтверджується відповідними документами.

Наказом з основної діяльності від 28 листопада 2014 року були розподілені обов'язки між головою правління та іншими членами правління ПАТ «Розрахунковий центр», згідно якого до обов'язків першого заступника голови правління ОСОБА_2 віднесено вирішення питань роботи управління з аналізу та контролю за ризиками; управління справами; відділу економічного аналізу та контролю за бюджетом.

Положенням про відділ управління ризиками управління аналізу та контролю за ризиками ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», затвердженим рішенням Правління банку від 22 липня 20014 року № 35, встановлено, що начальник відділу управління ризиками здійснює управління діяльністю відділу та безпосередньо підпорядковується начальнику управління аналізу та контролю за ризиками

банку. Серед функцій відділу зазначено підготовка та надання висновків щодо проведення кредитних операцій, розрахунок та подання кредитному комітету банку інформації щодо фінансового стану та лімітів на банки-контрагенти, щоденний моніторинг та контроль виконання нормативів, лімітів, встановлених НБУ, з використанням автоматизованої банківської системи «БАРС-Міленіум», тощо.

Згідно з п. 9 постанови правління Національного банку України № 820 від 18 грудня 2014 року «Про зміну порядку формування та зберігання обов'язкових резервів» залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» в НБУ на початок операційного дня має бути в розмірі, не меншому, ніж загальний обсяг коштів, які перебувають у нього на рахунках 1600 «Кореспондентські рахунки банків» та 1602 «Кошти в розрахунках інших банків».

Пунктом 7 Постанови № 820 встановлено граничну кількість випадків недотримання банками щоденних залишків обов'язкових резервів на кореспондентському рахунку протягом трьох періодів утримання поспіль - 10 разів.

Рішенням комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Національного банку України № 180 від 27 квітня 2015 року було виявлено порушення ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» вимог п. 9 постанови Правління НБУ від 18 грудня 2014 року № 820 «Про зміну порядку формування та зберігання обов'язкових резервів» у частині перевищення загального обсягу коштів, які перебувають у ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» на рахунках 1600 «Кореспондентські рахунки банків» та 1602 «Кошти в розрахунках інших банків», над залишком коштів на його кореспондентському рахунку в НБУ на початок операційного дня (станом на 01 квітня 2015 року - перевищення у сумі 74 млн. грн., а на 09 квітня 2015 року - 70 млн. грн.).

Вказане порушення стало підставою для обмеження відповідача у праві на здійснення операцій щодо розміщення коштів на кореспондентських рахунках в національній валюті в інших банках (крім кореспондентського рахунку в НБУ, операцій за правочинами з цінними паперами на фондовому ринку (клірингова діяльність), розміщення коштів в інших банках шляхом надання кредитів, розміщення депозитів і придбання цінних паперів (крім операцій з казначейськими та іншими цінними паперами, що рефінансуються НБУ, й цінними паперами, емітованими НБУ).

27 квітня 2015 року відбулося позачергове засідання Спостережної ради ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», на якому прийнято рішення про відсторонення від роботи голови та членів правління банку, у тому числі першого заступника голови правління ОСОБА_2, який відповідав за роботу управління аналізу та контролю за ризиками.

Доповідач з цього питання повідомив Спостережну раду банку про те, що Департаментом банківського нагляду НБУ встановлені порушення банком вимог п. 9 Постанови № 820, також у доповідній записці департаменту відображено факт ризикової діяльності ПАТ «Український професійний банк» із залученням кредитних коштів від ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках».

Розпорядженням Національного банку України від 28 квітня 2015 року була призначена позапланова інспекційна перевірка ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» за період з 01 квітня до 28 квітня 2015 року з окремих питань активів та ліквідності.

За результатами перевірки Національним банком України складена довідка від 30 квітня 2015 року, з якої вбачається, що найбільш активно протягом періоду інспектування на міжбанківському ринку банк розміщував кошти у ПАТ «УПБ». Крім того, опосередковане кредитування здійснювалося відповідачем шляхом надання кредитів групі з 10 банків, які у

свою чергу надавали кредити ПАТ «УПБ», вказані операції проводилися щоденно. Обсяг операцій з ПАТ «УПБ» перевищував ліміт повноважень посадової особи, що надавала розпорядження на їх проведення (підписант).

Вказані схеми опосередкованого кредитування є одним із механізмів, що використовувались відповідачем для приховування реального кредитного ризику на одного контрагента. Значний кредитний ризик негативно впливає на стан ліквідності банку.

30 квітня 2015 року відбулося засідання Спостережної ради ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», на якому вирішувалося питання про припинення повноважень голови та членів Правління банку, у тому числі вирішено припинити повноваження та звільнити першого заступника голови правління ОСОБА_2 із займаної посади.

Причиною припинення повноважень та звільнення позивача вказано порушення вимог п. 9 Постанови № 820 «Про зміну порядку формування та зберігання обов'язкових резервів» у частині перевищення обсягу коштів, які перебувають у відповідача на рахунках 1600 «Кореспондентські рахунки банків» та 1602 «Кошти в розрахунках інших банків» над залишком коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» в НБУ на початок операційного дня.

Встановлене порушення було здійснено неодноразово та зафіксовано Національним банком України станом на 01 та 09 квітня 2015 року.

Зазначені порушення спричинили негативні наслідки для банку у вигляді застосування Національним банком України заходів впливу шляхом обмеження окремих видів здійснюваних банком операцій, зокрема, кредитних операцій на міжбанківському ринку, згідно з рішенням комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем від 27 квітня 2015 року № 180.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем було надано належні та достатні докази, що у результаті неналежного контролю з боку позивача за ризиками, для банка настали негативні наслідки у вигляді обмеження здійснення окремих видів операцій, що відповідно до пункту 3.1.3. укладеного з ним контракту є підставою для його розірвання за ініціативою Спостережної ради.

Суд першої інстанції помилкового зазначив, що у тексті наказу про звільнення необхідно зазначати конкретне порушення позивачем умов контракту, посадових обов'язків чи вимог законодавства України, так як це не передбачено нормами діючого законодавства.

У тексті наказу про звільнення позивача зазначені підстави його звільнення - п. 8 ст. 36 КЗпП України, що не суперечить нормам трудового законодавства. Крім того, у наказі зазначений пункт контракту, який став підставою для його розірвання.

Допущенні позивачем порушення, які стали підставою для розірвання з ним контракту, конкретно зазначені у рішенні Спостережної ради ПАТ «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», яке оформлено протоколом № 3 від 30 квітня 2015р., яке позивачем оскаржене не було і на час розгляду справи судом є чинним.

Висновок суду, що за своєю суттю порушення посадовими особами банку вимог п. 9 постанови правління НБУ від 18 грудня 2014 року № 820 не можуть бути віднесені до одноразового грубого порушення умов контракту, що спричинило негативні наслідки, оскільки встановлені факти порушення не мали разового характеру, так як було зафіксовано два таких порушення, а пунктом 7 вказаної постанови встановлено граничну кількість випадків недотримання банками щоденних залишків обов'язкових резервів на кореспондентському рахунку у розмірі 10 разів протягом трьох періодів утримання поспіль, суперечить фактичним обставинам справи, так як допущені порушення були встановлені Національним банком України 27 квітня 2015 року, поняття «одноразове» порушення у трудовому законодавстві не є тотожним до поняття «одне» порушення, і саме вказані

порушення стали підставою для обмеження відповідача у здійсненні окремих видів операцій, тобто призвели до істотних негативних наслідків.

Висновок суду, що відповідачем не надано належних доказів у підтвердження того, що за своїми функціональними обов'язками позивач мав можливість відслідковувати напрямки спрямування кредитних коштів, отриманих від відповідача банками-контрагентами, та вживати заходів щодо попередження виникнення ризиків внаслідок діяльності ПАТ «УПБ» із залученням кредитних коштів відповідача, спростовується наданим відповідачем актом проведення службового розслідування від 29 травня 2015 року, згідно якого комісією встановлена неналежна якість управління кредитним ризиком, а саме: неадекватне визначення кредитного ризику, неврахування при розрахунках лімітів оцінки фінансового стану банку-контрагента та його кредитоспроможності і, як наслідок, невідповідність встановлених лімітів граничним значенням кредитного ризику, розрахованим відповідно до вимог законодавства та внутрішніх документів банку; допущення надмірної концентрації кредитного ризику на одного контрагента; відсутність контролю за дотриманням лімітів при виконанні міжбанківських операцій; надання неповної/недостовірної інформації щодо розрахованих розмірів лімітів на засідання кредитного комітету банку. Вказані порушення допущені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - начальником управління аналізу та контролю за ризиками.

Та обставина, що службове розслідування було проведено після звільнення позивача не може бути підставою для неприйняття вказаного акту, як доказу, оскільки за результатами розслідування підтверджено, а не спростовано, правомірність звільнення позивача відповідно до умов укладеного ним контракту.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору, а його розірвання з підстав передбачених контрактом, які не містять ознак дисциплінарного порушення, не є дисциплінарним стягненням, а тому положення статті 149 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється, тому відповідач не зобов'язаний був відбирати пояснення у позивача при вирішенні питання про його звільнення, як про це зазначив суд.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що звільнення позивача відбулося без дотримання умов укладеного з ним контракту та з порушенням норм трудового законодавства.

Разом з цим, судом правомірно зазначено, що на спірні правовідносини не поширюються положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, на що посилався позивач, як на підставу його поновлення на роботі, так як позивач був звільнений на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що суд повинен був закрити провадження в частині позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди у зв'язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року наказом № 13-3/04/51-2-к від 26 вересня 2016р. позивача було поновлено на посаді першого заступника голови правління ПАТ «Розрахунковий центр», після чого за його наказом № 13-3/04/60-1к від 31 жовтня 2016р. звільнено за власним бажанням, а 27 вересня 2016р. було виконано рішення суду в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року у справі № 404/251/17, необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Як зазначив відповідач, позивача було поновлено на роботі на виконання рішення суду, яке у подальшому було скасовано, відповідач не визнав, що звільнення позивача відбулося незаконно та самостійно не прийняв рішення про його поновлення на роботі, заперечував проти позовних вимог при повторному розгляді даної справи, а відтак правових підстав для висновку про відсутність у даній справі спору не має.

За аналогічних обставин відсутні підстави і для закриття провадження у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, так як вона була сплачена відповідачем на виконання рішення суду, а не у добровільному порядку.

Та обставина, що у подальшому позивач був звільнений за власним бажанням, не свідчить про відсутність предмету спору, а повинна була бути підставою для уточнення позовних вимог позивачем при повторному розгляді справи судом першої інстанції в частині вимог про поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність стягнення судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час ухвалення рішення - 4 жовтня 2018 року, враховуючи звільнення позивача за власним бажанням 31 жовтня 2016 року, є правомірними.

Разом з цим, згідно ст. 235 КЗпП України вказані позовні вимоги є похідними від задоволення вимог про поновлення на роботі, які на думку колегії суддів задоволенню не підлягають, а відтак не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, завдання якої обґрунтовувалося позивачем незаконним звільненням його з роботи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Під час судового розгляду не було встановлено порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача, тому правові підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що звільнення позивача відбулося відповідно до умов укладеного з ним контракту, без порушенням норм трудового законодавства, тому правових підстав для задоволення позовних вимог не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані фактичні обставини справи, не надана оцінка наявним у матеріалах справи доказам, неправильно застосовані норми матеріального права, не враховані висновки касаційної інстанції, у зв'язку з якими були скасовані попередні судові рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 7 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, від сплати судового збору за вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач не звільнений, тому з нього на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 730грн 80коп., сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги на рішення суду в частині стягнення моральної шкоди.

Інші частина судового збору, сплачена відповідачем за подачу апеляційної скарги, підлягає компенсації за рахунок держави.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю.

Згідно наданого відповідачем платіжного доручення № 1007695 від 19 травня 2017р. на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року ним був сплачений судовий збір у сумі 3 946грн 32коп.

Вказане рішення суду було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог, а відтак у порядку повороту виконання рішення суду сплачений відповідачем судовий збір підлягає поверненню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383, 444 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року скасувати,

ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, який проживає у АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», яке знаходиться у м. Києві, вул. Тропініна, 7-г, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 35917889, судовий збір у сумі 730грн 80коп.

Сплачений Публічним акціонерним товариством «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», яке знаходиться у м. Києві, вул. Тропініна, 7-г, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 35917889, за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 5188грн 68коп., компенсувати за рахунок держави.

В порядку повороту виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року повернути Публічному акціонерному товариству «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», яке знаходиться у м. Києві, вул. Тропініна, 7-г, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 35917889, з спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 3 946грн 32коп. (платіжне доручення № 1007695 від 19 травня 2017 року).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді В.М. Волошина

Г.М. Кирилюк