ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 653/238/19 Головуючий в І інстанції Крапівіна О.П.
Номер провадження 22-ц/819/1170/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Крапівіної О.П. від 16 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Партизанської селищної ради про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

25 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що відповідно до наказу селищного голови Партизанської селищної ради від 19.12.2018 року № 78-К його було звільнено з посади опалювача твердим паливом на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, проведено розрахунок, але в день звільнення та пізніше трудова книжка йому видана не була. Просить зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2018 р. по 15.02.2019 р. в сумі 7 058,61 грн.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Виконавчий комітет Партизанської селищної ради видати ОСОБА_1 . дублікат його трудової книжки.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням в частині відмови йому у задоволенні окремих вимог, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, про стягнення з Виконавчого комітету Партизанської селищної ради на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу до моменту прийняття рішення суду.

Скаржник посилається на те, що судом невірно застосовано норми матеріального права.

Зокрема вказує, що відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше, а оскільки він уже раніше був працевлаштований, то відповідач не міг взяти його на роботу без трудової книжки.

Крім того вказує на те, що він не міг втратити трудову книжку, так як вона зберігалася у відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу інша сторона його доводи не визнає та зазначає, що при працевлаштуванні позивач не подав оформлену в установленому законом порядку трудову книжку, що підтверджується доповідною запискою від 04.12.2018 р., витягом з журналу ведення трудових книжок та листом-відповіддю на звернення ОСОБА_1 про видачу його трудової книжки. Крім того у судовому засіданні, під час розгляду вказаної справи у судді першої інстанції відповідач особисто підтвердив факт втрати ним трудової книжки, яку він забрав з Генічеського районного центру зайнятості після того, як повернув корінець направлення про працевлаштування. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 неодноразово працював у Партизанській селищній раді посезонно та завжди надавав трудову книжку, підстави для відмови у працевлаштуванні його по направленню Генічеського центру зайнятості були відсутні. Однак в останній раз, приступивши до роботи, позивач у встановленому законом порядку про втрату трудової книжки роботодавця не повідомив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Факт втрати ним трудової книжки підтвердив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

ОСОБА_1 був направлений на роботу до відповідача Генічеським центром зайнятості 12.10.2018 року, того ж дня його прийнято на роботу опалювача твердим паливом адміністративної будівлі Партизанської селищної ради.

Під час влаштування на роботу трудова книжка позивачем надана не була, так як знаходилася у Генічеському районному центрі зайнятості. У зв`язку з тим, що протягом певного часу позивач, працюючи у Партизанській селищні раді, трудової книжки так і не надав, незадовго до його звільнення, а саме 04.12.2018 року про це була складена доповідна записка.

Відповідно до наказу селищного голови Партизанської селищної ради від 19.12.2018 року № 78-К ОСОБА_1 було звільнено з посади опалювача твердим паливом на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та проведено з ним розрахунок. Трудова книжка при звільненні не видавалась, так як її не було надано при прийомі на роботу, що сторони не заперечують.

29.12.2019 року ОСОБА_1 письмово звернувся до адміністрації установи про видачу йому трудової книжки і оплату вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою її видачі.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки, місцевий суд виходив з того, що позивач лише визнав втрату ним трудової книжки, не надавши будь-яких документів, які б підтверджували його попередню роботу, загальний трудовий стаж. Тому твердження позивача, що Виконавчий комітет повинен був видати йому нову трудову книжку, а не дублікат тієї, яка у нього була районний суд вважав хибним.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Відповідно до п.1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

У розділі 5 зазначеної вище Інструкції зазначено, що особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки.

Виходячи із вимог діючого законодавства позивач повинен був повідомити про втрату трудової книжки, чого ним зроблено не було. Крім того, після виявлення адміністрацією факту відсутності трудової книжки позивач до дня звільнення не звернувся із заявою про видачу її дублікату.

Відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 при влаштуванні на роботу не було надано трудову книжку, а також у встановлену законом порядку не було повідомлено про її втрату, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в даному випадку вина Партизанської селищної ради у затримці видачі трудової книжки відсутня.

Посилання апелянта на те, що відповідач на порушення вимог трудового законодавства не вимагав у нього при його працевлаштуванні трудову книжку колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки не свідчать про порушення його трудових прав і не є підставою для покладення на відповідача відповідальності за затримку видачі трудової книжки.

Не приймаються до уваги й твердження апелянта про втрату відповідачем його трудової книжки, оскільки під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції ОСОБА_1 визнавав, що трудову книжку він роботодавцю не надавав.

В іншій частині доводи апелянта зводяться до викладення ним його розуміння норм трудового права, однак не вказують на неправильність висновку суду.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 17 вересня 2019 року.

Суддя О.М. Полікарпова