ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 572/4337/13-ц

провадження № 61-9154 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Коростська сільська рада Сарненського району Рівненської області,

треті особи: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токов Василь Григорович, ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року в складі судді Ведяніної Т. О. та на рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року в складі колегії суддів Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 пред`явив у суд позов до ОСОБА_2 , Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області та, з урахуванням уточнень, просив скасувати рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року № 33 в частині оформлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок); частково скасувати свідоцтво від 22 липня 2010 року про право власності на житловий будинок;

визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; встановити факт права власності ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину житлового будинку; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0130 га для обслуговування домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 .

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_4 незаконно набув право власності на все домоволодіння та подарував указане майно його з ОСОБА_5 дочці ОСОБА_2 .

Позивач уважав, що в порядку спадкування після матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа неодноразово була предметом судового розгляду.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі за недоведеністю.

Встановивши, що на момент зведення спірного будинку ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебували, ОСОБА_4 з 1954 року був одружений на іншій жінці, суд дійшов висновку, що відповідно до чинного на той момент законодавства фактичні шлюбні відносини не породжували жодних правових наслідків, тобто не могли слугувати підставою виникнення права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2014 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, з повним встановленням обставин та всебічним дослідженням доказів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року вказані судові рішення скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційний суд виходив із того, що суди не дослідили та не надали оцінки доказам про набуття членами колгоспного двору права власності на майно колгоспного двору, яким є житловий будинок, у рівних частках як співвласниками спільної сумісної власності.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року № 33 в частині оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року на вказане домоволодіння; визнано частково недійсним договір дарування домоволодіння від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; встановлений факт права власності ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/5 частину домоволодіння; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 .

У задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0130 га для обслуговування домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року № 33 в частині оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності від 22 липня 2010 року, а також договір дарування житлового будинку порушують права позивача як спадкоємця одного з співвласників спільної сумісної власності, що виникла після припинення колгоспного двору.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/5 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , оскільки станом на 15 квітня 1991 року право на частку в колгоспному дворі мали п`ять осіб, а тому ОСОБА_5 належало право в спільній власності на 1/5 частину зазначеного житлового будинку, на яку й відкрилася спадщина після її смерті.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року змінено в частині визначення частки ОСОБА_1 в праві власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 з 1/5 на 1/3.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд не перевірив правильність зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Сарненського районного суду від 03 червня 2015 року скасовано та задоволено частково позов ОСОБА_1

Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району від 23 червня 2010 року № 33 у частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року серія НОМЕР_1 про право власності на 1/2 частку житлового будинку; визнано частково недійсним договір дарування від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на 1/2 частки житлового будинку; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 .

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0130 га для обслуговування домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 та матір позивача ОСОБА_5 проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу, тому набуте ними майно за час спільного проживання є спільною сумісною власністю, а частки кожного в праві власності на спірне домоволодіння є рівними.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд виходив з недоведеності та безпідставності заявленої вимоги, оскільки питання переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житловий будинок вирішується в порядку, встановленому земельним законодавством.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Оскаржувані судові рішення відповідачем оскаржуються в частині задоволених позовних вимог. В частині вирішення позовних вимог про відмову у визнанні права власності на 1/2 частину земельної ділянки судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Відзив на касаційну скаргу

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, відповідно до яких просив касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що житловий будинок згідно з погосподарською книгою №4 був взятий на погосподарський облік 01 січня 1961 року. Суспільна група цього господарства визначена як колгоспний двір.

Будинок був спільно зведений ОСОБА_4 та його співмешканкою, а фактично цивільною дружиною ОСОБА_5 , на земельній ділянці, частина якої була виділена з земельної ділянки батька співмешканки ОСОБА_6

ОСОБА_4 перебував у шлюбі з іншою жінкою, однак фактичні шлюбно-сімейні та цивільно-правові відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли в 1958 році і вони проживали разом до 29 липня 2009 року та мали десятеро дітей.

Головою колгоспного двору був ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 - членом колгоспного двору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

На підставі рішення виконавчого комітету Коростської сільської ради №33 від 23 червня 2010 року "Про оформлення права приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 одержав свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 22 липня 2010 року на житловий будинок.

Рішення Коростської сільської ради Сарненського району від 23 червня 2010 року № 33 у частині оформлення права власності на домоволодіння прийняте на основі виписки з погосподарської книги №5 особовий рахунок № 348 від 04 червня 2010 року.

02 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з умовами якого дарувальник добровільно передав безоплатно у власність обдаровуваній домоволодіння на земельній ділянці площею 0,0639 га.

Після смерті ОСОБА_5 її син ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняв спадщину, що відкрилась після неї, на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які були оформлені на ОСОБА_5

Апеляційним судом Рівненської області в рішенні від 01 жовтня 2015 року встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року в спірному володінні проживали ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не в повній мірі відповідають зазначеним вимогам закону.

Суди встановили, що фактичні шлюбно-сімейні та цивільно-правові відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли в 1958 році, а спірний житловий будинок був ними спільно зведений та взятий на погосподарський облік 1961 року.

ОСОБА_4 перебував у офіційному шлюбі з іншою жінкою - ОСОБА_8 з 06 листопада 1954 року.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша статті 5 ЦК України).

За правилом частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відтак апеляційний суд помилково дійшов висновку про можливість застосування за аналогією закону до спірних правовідносин положення чинних Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Апеляційний суд безпідставно не врахував, що спірний житловий будинок мав статус майна колгоспного двору, визначений суспільною групою цього господарства.

До спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року, а саме:

- право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

- розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо набуття членами колишнього колгоспного двору права спільної сумісної власності на житловий будинок є правильним.

Сумніви щодо правильності зарахування житлового будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір спростовуються наявними в матеріалах справи доказами: погосподарськими книгами та записами в них.

Оскільки станом на 15 квітня 1991 року в спірному володінні проживали ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , правильним є висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 набули право власності на 1/3 частку житлового будинку кожний.

ОСОБА_1 прийняв спадщину після померлої ОСОБА_5 у встановленому законом порядку, звернувшись 28 листопада 2009 року з відповідною заявою до державної нотаріальної контори та одержавши свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_2 просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог із підстав спливу позовної давності.

Ухвалюючи рішення від 03 червня 2015 року про часткове задоволення позову, Сарненський районний суд Рівненської області надав оцінку обставині щодо спливу позовної давності до вимоги про визнання частково недійсним договору дарування від 02 жовтня 2010 року, зазначивши, що позивач дізнався про укладення спірного договору дарування лише 22 березня 2012 року, та дійшов висновку про те, що позивач звернувся в суд за захистом своїх прав в межах строку позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Розглядаючи справу № 372/1988/15-ц (провадження № 14-172 цс 18), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року дійшла висновку про те, що в разі, якщо позивач заявив декілька позовних вимог, то питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив правильність вирішення судом першої інстанції питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу щодо кожної позовної вимоги, заявленої ОСОБА_1 .

Крім того, неодноразово розглядаючи дану справу, суди не надали оцінки способу захисту своїх прав, обраному позивачем.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Оскільки касаційний суд в силу вимог статті 400 ЦПК позбавлений можливості встановлювати нові обставини, зокрема перевірити питання застосування позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав для часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 389, 400, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району від 23 червня 2010 року № 33 в частині оформлення права власності та свідоцтва від 22 липня 2010 року серія НОМЕР_1 про право власності на 1/2 частку житлового будинку, визнання частково недійсним договору дарування від 02 жовтня 2010 року на 1/2 частку житлового будинку, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку скасувати та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

М. М. Русинчук