Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 344/2121/16-ц

провадження № 61-33968св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» ,

відповідачі: Ч ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діють законні представники: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року у складі судді Ковалюк І. П. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діють законні представники: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , третя особа - Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради, про усунення перешкод у користування правом власності.

Позовні вимоги ПАТ «Банк Золоті Ворота» обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва від 29 липня 2013 року, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, ПАТ «Банк Золоті Ворота» належить квартира АДРЕСА_3 , проте у вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі. Проживаючи у квартирі без будь-яких правових підстав, відповідачі створюють Банку перешкоди та порушують право на володіння та розпорядження власністю, тому відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) повинні бути визнані такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням в судовому порядку.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Банк Золоті Ворота» просило усунути перешкоди у користуванні правом власності на квартиру АДРЕСА_3 шляхом визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діють законні представники: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , такими, що втратили право користування квартирою.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 травня 2016 року до участі в справі, як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача, залучено Орган опіки і піклування Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота», суд першої інстанції виходив з того, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло. При виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважав його таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У серпні 2017 року ПАТ «Банк Золоті Ворота» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди при вирішенні спору не врахували, що в зв`язку із набуттям Банком 29 липня 2013 року права власності на квартиру іпотека припинилася, отже, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон). Поза увагою судів залишилося і те, що позовні вимоги обґрунтовано Банком порушенням відповідачами його права власності, зокрема, права користування квартирою, підстави для захисту якого передбачені статтями 383, 391, 405 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_2 втратили право власності на спірну квартиру, відповідно і члени їх сім`ї, в тому числі й неповнолітня дитина, втратили право користування житловим приміщенням в ній. Правовий висновок щодо цього міститься в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14, однак судами не наведено мотивів відступлення від цього висновку.

Крім того, додатковою підставою для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до частини другої статті 405 ЦК України є його відсутність в даній квартирі понад один рік. Наведена обставина підтверджується інформацією слідчих органів про його перебування в міжнародному розшуку.

Судами неправильно застосовано статті 397, 398 ЦК України, не застосовано статті 383, 391, 405 ЦК України, статті 116, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), а також застосовано норми, які не підлягали застосуванню: стаття 109 ЖК Української РСР, статті 39, 40 Закону.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги клопотання позивача від 31 липня 2017 року про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з участю його представника в іншому судовому засіданні.

Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що у результаті звернення стягнення на майно відповідачів ОСОБА_7 і ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_3 , ПАТ «Банк Золоті Ворота » набуло право приватної власності на квартиру на підставі свідоцтва від 29 липня 2013 року, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота» про усунення перешкод у користування правом власності відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Банк Золоті Ворота» задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні ПАТ «Банк Золоті Ворота» правом власності на квартиру АДРЕСА_3 . Визнано ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діють законні представники: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановляючи ухвалу, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що суд апеляційної інстанції не врахував фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не з`ясував та не перевірив посилання відповідачів на те, що спірна квартира є предметом іпотеки, придбана не за кредитні кошти та є їх єдиним житлом. Суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову Банку та застосування до спірних правовідносин статті 391 ЦК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Банк «Золоті Ворота» до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

При новому перегляді справи, ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Нормативно-правове обґрунтування

Верховний Суд, здійснюючи перегляд справи у межах доводів касаційної скарги, зауважує, що предметом спору є вимога Банку про усунення перешкод у користуванні правом власності - квартирою, яку позивач набув у власність на підставі договору іпотеки відповідно до статті 37 Закону. Усунути вказані перешкоди позивач просив шляхом виселення з вказаного жилого приміщення іпотекодавця та членів його сім`ї, які на час розгляду справи спірне житло не звільнили і продовжують ним користуватися.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що право власності на спірну квартиру позивач набув внаслідок невиконання відповідачами своїх зобов`язань за договором позики, забезпеченим договором іпотеки.

Підстави і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, а також порядок виселення мешканців з приміщень, переданих в іпотеку, встановлено Законом, який є спеціальним законодавчим актом у відповідних правовідносинах.

Порядок та умови виселення з жилих приміщень, зокрема, і з переданих в іпотеку, врегульовано статтею 109 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Установивши, що спірна квартира не була набута іпотекодавцем та членами його сім`ї на кошти, отримані за договором позики, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Оскаржувані рішення ухвалено з урахуванням правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

Вказана правовий висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14?317цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Судами встановлено, що у результаті звернення стягнення на майно відповідачів ОСОБА_7 і ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_3 ПАТ «Банк Золоті Ворота » набуло право приватної власності на дану квартиру на підставі свідоцтва від 29 липня 2013 року, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу. Однак у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота», суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло. При виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами не наведено мотивів відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 не заслуговує на увагу, оскільки обставини зазначеної справи не є аналогічними обставинам у цій справі.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами статті 109 ЖК Української РСР замість статті 391 ЦК України та незастосування частини другої статті 405 ЦК України, оскільки порядок та умови виселення з жилих приміщень, зокрема, і з переданих в іпотеку, встановлено саме статтею 109 ЖК Української РСР.

Щодо аргументу касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги клопотання позивача від 31 липня 2017 року про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з участю його представника в іншому судовому засіданні (а. с. 100), суд касаційної інстанції такі доводи відхиляє з урахуванням того, що відсутність заявника у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги Банку жодним чином не вплинула на правильність, законність та обґрунтованість постановленої судом апеляційної інстанції ухвали.

Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик