Справа № 307/2010/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/2010/18 за позовом ОСОБА_2 до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про надання дозволу на побачення з дитиною, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 19 листопада 2018 року, повний текст якого складено 23 листопада 2018 року, головуючий суддя Чопик В.В., -

встановив:

ОСОБА_2 10.07.2018 звернулася до суду із зазначеним позовом до Тячівської райдержадміністрації як органу опіки та піклування мотивуючи наступним. Позивач має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Ще до народження сина його батько, з яким ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних відносинах, залишив її і з моменту народження сина вона виховувала його самостійно, проживала у будинку батьків.

Приблизно у 2 роки син захворів, перебував на стаціонарному лікуванні у Тячівській ЦРЛ, а родичі позивача ОСОБА_2 у цей час створили їй нестерпні умови проживання, через що вона була змушена піти з дому, потім проживала в орендованих квартирах у м. Тячеві, періодично виїжджала на заробітки за межі Закарпатської області. Оскільки на той час їй виповнилося тільки 19 років, вона, не маючи засобів до існування та усвідомлюючи неспроможність належно забезпечити свого сина, погодилася на тимчасове влаштування його до обласного будинку дитини.

Згодом їй стало відомо, що рішенням Тячівського районного суду від 26.02.2013 її позбавлено батьківських прав щодо сина ОСОБА_6. Розпорядженням голови Тячівської РДА від 02.04.2013 № 192 опікуном ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначено сестру позивача ОСОБА_7.

З моменту позбавлення позивача батьківських прав пройшов значний час, позивач ОСОБА_2 сформувалася як особистість, працевлаштувалася, не має шкідливих звичок. З 2012 року позивач не бачив сина, сумує за ним і дуже хоче побачитись. Вона розуміє свій материнський обов'язок брати участь у вихованні сина, має таке бажання, хоче спілкуватися з дитиною, віддавати материнське тепло і любов. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування позивача із сином спричинить йому шкоду не існує, побачення матері із сином не матимуть негативного впливу на нього. За місцем проживання та за місцем роботи позивач характеризується позитивно, захворювань не має. Тому перешкод у спілкуванні з сином немає.

Відповідно до ст. 168 СК України, мати, позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду із заявою про надання їй права на побачення з дитиною; суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров'ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи.

Посилаючись на ці обставини, на положення Декларації прав дитини від 20.11.1959, Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ст.ст. 7, 151 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» щодо необхідності дотримання у спірних відносинах передусім інтересів дитини, забезпечення дитині можливості спілкуватися з батьками, щодо права матері на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні тощо, позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована в АДРЕСА_1 яка фактично проживає в АДРЕСА_2, просила надати їй дозвіл на періодичні побачення з дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцем АДРЕСА_3 а саме, в перші та треті суботи місяця з узгодженням органу опіки та піклування Тячівської райдержадміністрації.

Рішенням Тячівського районного суду від 19.11.2018 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 оскаржила рішення суду, вважає його необ'єктивним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Вказує також на неправильну оцінку судом доказів, на неврахування її позитивної характеристики, відсутності захворювань, які свідчать про те, що перешкод у спілкуванні з дитиною немає. Вважає, що суд не спростував доводів і доказів, що ними була обґрунтована правова позиція позивача, формально взяв до уваги негативний висновок органу опіки та піклування. Наполягає на необхідності забезпечення дитині гармонійного розвитку, на недопустимості, за відсутності виняткових обставин, розлучення дитини з матір'ю. Просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, відхиливши клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи як необґрунтоване та бездоказове, взявши до уваги відсутність заяв щодо розгляду справи від позивача ОСОБА_2 та викладення правової позиції позивача в справі письмово, врахувавши клопотання відповідача Тячівської РДА про розгляд справи у відсутність її представника, розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності по суті. Однак, погодитись із рішенням суду не можна, оскільки справу вирішено з порушенням норм процесуального права.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44 ЦПК України). По захист своїх порушених прав або по вирішення відповідного питання особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1 ЦПК України).

Апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 367 ч. 4 ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі змінювати склад відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49-52, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Встановлено, що Данилич (до укладення 16.05.2015 шлюбу з ОСОБА_9 - ОСОБА_10) ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо якого рішенням Тячівського районного суду від 26.02.2013 позбавлена батьківських прав (а.с. 6, 25). 16.02.2016 зареєстровано розірвання шлюбу ОСОБА_2 із ОСОБА_9 (а.с. 4). З жовтня 2011 року малолітній ОСОБА_10 виховувався у Свалявському будинку дитини. Розпорядженням голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 02.04.2013 № 192 «Про встановлення опіки над ОСОБА_10» призначено опікуном ОСОБА_5 як дитини, позбавленої батьківського піклування, ОСОБА_4, мешканку АДРЕСА_3 (а.с. 7).

У висновку Тячівської райдержадміністрації як органу опіки та піклування від 02.10.2018 № 208 (а.с. 20-21) зафіксовано та вбачається з інших матеріалів справи, що ОСОБА_10 з 2013 року проживає в сім'ї ОСОБА_4, вважає і називає її своєю мамою, свою біологічну мати ОСОБА_2 не впізнає і не пам'ятає. ОСОБА_4 є тіткою ОСОБА_5.

ОСОБА_2, поставивши перед судом питання про надання їй дозволу на періодичні побачення з сином ОСОБА_5, виходила, зокрема, з того, що з моменту позбавлення її батьківських прав пройшов значний час, вона сформувалася як особистість, працевлаштувалася, не має шкідливих звичок. З 2012 року не бачила сина, сумує за ним і дуже хоче побачитись. Вона розуміє свій материнський обов'язок брати участь у вихованні сина, має таке бажання, хоче спілкуватися з дитиною, віддавати материнське тепло і любов. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування її із сином спричинить йому шкоду не існує, побачення матері із сином не матимуть негативного впливу на нього. За місцем проживання та за місцем роботи позивач характеризується позитивно, захворювань не має. Тому перешкод у спілкуванні з сином немає.

СК України передбачає порядок вирішення такого питання: мати, позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду із заявою про надання їй права на побачення з дитиною; суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров'ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи (ст. 168 ч. 1). Тобто, мати вправі звернутися до суду із заявою про надання їй права на побачення з дитиною, при цьому, СК України розрізняє випадки, коли до суду подається заява для вирішення відповідного питання, а коли подається позов у відповідному спорі (ст. 23 ч. 2, ст.ст. 109, 110, ст. 165, ст. 169 ч. 1 та ін.).

Відповідно до ст. 293 ч.ч. 1, 3 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав; у порядку окремого провадження окрім справ, визначених частиною 2 цієї статті, розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

На час звернення ОСОБА_2 до суду з метою отримання дозволу на побачення з дитиною ані її позовна заява, ані додані до неї документи не вказували на наявність спору про право, на такі обставини ОСОБА_2 не посилалася.

За таких умов, ОСОБА_2 не дотрималася процесуального порядку звернення до суду для вирішення відповідного питання, а саме, звернулася не із заявою в порядку окремого провадження, а за відсутності спору про право пред'явила позов. Суддя суду першої інстанції залишив наведене поза увагою і ухвалою від 05.09.2018 відкрив провадження в справі за позовом ОСОБА_2 (а.с. 15).

Під час розгляду справи з'ясувалося, що і опікун ОСОБА_4, і орган опіки та піклування заперечують проти задоволення вимоги ОСОБА_2, відповідно до позиції цих учасників процесу, таке суперечитиме інтересам дитини та завдасть їй шкоди (а.с. 20-22 та ін.). Отже, виник спір щодо права матері на побачення з дитиною, що у разі належного розгляду відповідної заяви в порядку окремого провадження має наслідком залишення судом заяви без розгляду і роз'яснення заінтересованим особам права подати позов на загальних підставах (ст. 294 ч. 6 ЦПК України).

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом; позов може бути пред'явлений до кількох відповідачів; кожен із відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно; участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 50, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред'явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального чи нематеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов'язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред'явлення конкретних, чітко сформульованих, у передбачених законом випадках - сформульованих відповідно до закону, вимог, що, зокрема, не допускають множинного тлумачення, припущень, і за межі яких не вправі виходити суд ані першої, ані апеляційної інстанцій.

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував і беручи до уваги, що розпочав розгляд справи одразу в позовному провадженні, продовжив цей розгляд. При цьому, суд припустився й ряду інших суттєвих процесуальних помилок, позаяк не зважив на наступне.

Не було враховано, що позовна заява не містить підстав та обґрунтування щодо спору про право, тому й вимога позову не ґрунтується на таких підставах і не випливає з них. Крім того, ст. 168 ч. 1 СК України визначає умови, за дотримання яких суд може дозволити побачення матері з дитиною, зокрема, таке побачення може мати місце за умови присутності іншої особи. Тож формулювання вимоги повинно враховувати пряму норму закону і, відповідно, повинно містити вказівку на присутність конкретно визначеної іншої особи під час побачення. Цим правилам формулювання позовної вимоги не відповідає, натомість містить вказівку на узгодження побачень з органом опіки та піклування, яке законом для такої вимоги не передбачено.

Позивач ОСОБА_2 визначила відповідачем Тячівську райдержадміністрацію як орган опіки та піклування, однак, цей орган не є належним відповідачем. Виходячи з обсягу прав і обов'язків опікуна, визначеного ст. 67 ЦК України та іншими нормами законодавства, саме опікун відповідальний за підопічного, діє в його інтересах, вживає заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного тощо. Відтак, саме опікун є належним відповідачем за таким позовом, тоді як орган опіки та піклування бере участь у справі та надає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору (ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України). У даній справі відсутні підстави для участі в ній опікуна та органу опіки та піклування як співвідповідачів (для їх процесуальної співучасті), що передбачені ст. 50 ч. 2 ЦПК України.

Належним процесуальним статусом органу опіки та піклування в справі, якщо така розглядається за правилами окремого провадження, є статус заінтересованої особи, у позовному провадженні таким є статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, орган опіки та піклування також може бути залучений до участі в справі для подання висновку на виконання своїх повноважень (ст. 42 ч.ч. 1, 3, ст. 53, ст. 56 ч. 6, ст. 57 ч. 6 ЦПК України). Поряд із цим, орган опіки та піклування може бути відповідачем (співвідповідачем) у спорі щодо його прав та обов'язків, виходячи з конкретного формулювання позовних вимог, зокрема, у разі оскарження (оспорювання) рішення цього органу, прийнятого на виконання його повноважень у питаннях опіки та піклування, в тому числі, рішення про порядок побачень із дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї (ст. 8 ч. 1 ЦК України, п. 1.8. Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України і Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 № 34/166/131/88 (реєстрація в Мін'юсті України від 17.06.1999 за № 387/3680), п. 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24.09.2008 № 866). Утім, у справі, що розглядається, таких підстав для участі органу опіки та піклування в якості відповідача немає.

За обставинами справи, спір має місце між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, спір прямо стосується останньої, її законних прав, обов'язків та інтересів як опікуна ОСОБА_5. Опікун не може бути позбавлений права при розгляді відповідного спору судом захищати свою правову позицію та інтереси підопічного.

Попри вищенаведене, ОСОБА_2 на власний розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами і пред'явив вимогу лише до Тячівської райдержадміністрації як органу опіки та піклування.

Діючи у вищенаведений спосіб, із порушенням норм процесуального права, суд першої інстанції позбавив себе можливості належним процесуальним порядком вирішувати питання про належний суб'єктний склад і процесуальний статус учасників справи. Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, пред'явити зустрічний позов, укласти мирову угоду тощо (ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 ЦПК України). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов'язків сторін мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач. Оскільки комплекс процесуальних прав і обов'язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову.

Тож ОСОБА_2 пред'явила вимогу неналежним процесуальним порядком, визначила предмет позову в спосіб, що не відповідає закону, а якщо йдеться про позовне провадження, то пред'явила позов до неналежного відповідача. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача по суті.

Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні (ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2 ЦПК України), рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість ухвалення законного, з дотриманням норм процесуального права рішення у відповідному виді провадження в цивільній справі. На стадії апеляційного провадження в справі її вади, зокрема, щодо процесуального статусу її учасників, предмета позову не можуть бути усунуті. Положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 ЦПК України прямо встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тож у будь-якому разі вирішення позову за відсутності у справі належного відповідача не ґрунтується на законі. За таких умов, про законність вирішення справи не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, доводи сторін щодо дійсного характеру спірних відносин, інші обставини, наразі значення не мають.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав - внаслідок порушення порядку провадження в справі та вирішення позову щодо неналежного відповідача.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 19 листопада 2018 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування, про надання дозволу на побачення з дитиною відмовити внаслідок порушення порядку провадження в справі та вирішення позову щодо неналежного відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді