Апеляційне провадження № 22-ц/824/7971/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 361/5474/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратова Світлана Василівна,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 ,

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 6 березня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Петришин Н.М.,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратова С.В., Гунько Ю.Л., про визнання права власності на Ѕ частку спадкового майна та виключення його зі складу спадщини.

Свої вимоги мотивувала тим, що 11.09.1987 між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб,в період якого, 23 травня 2005 року за спільні кошти вони з чоловіком придбали квартиру АДРЕСА_1 . Квартиру було оформлено на ім`я ОСОБА_6 . З часу придбання всі сім`єю (вона,чоловік та їх донька) поселились в квартиру та постійно проживали в ній.

23 січня 2015 року заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області шлюб між нею та ОСОБА_6 розірвано. Після розірвання шлюбу поділ спільного сумісного майна подружжя не здійснювався, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті стало відомо, що ОСОБА_6 склав заповіт на належне йому майно на ім`я відповідача ОСОБА_4 ,до якого було включено також і їх спільну з ОСОБА_6 квартиру.

08.08.2018 вона зверталась до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Єлістратової С.В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку квартири та виключення вказаної частки зі складу спадщини. Проте, у вчиненні вищезазначеної нотаріальної дії постановою нотаріуса від 08.08.2018її було відмовлено,з посиланням на те, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_6 вона не була з останнім в шлюбі.

Посилаючись на зазначене, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину спадкового майна квартиру АДРЕСА_1 та виключити цю частину квартири зі складу спадщини,як її особисте майно.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 6 березня 2019 року позов ОСОБА_5 задоволено, визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , та виключено Ѕ частку квартири зі складу спадкової маси, як частку в спільному майні подружжя. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що порушення судом першої інстанції процесуального права полягає в неповному з`ясуванні обставин справи,що мають значення для правильного вирішення спору та не вірній оцінці поданим доказам. Порушення судом матеріального права, на думку відповідача, полягає в тому, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. В матеріалах справи міститься копія розписки позивачки ОСОБА_5 від 12.12.2014, в якій остання зазначає, що у придбання квартири вона не вкладала свої кошти і що вона не заперечує факт придбання квартири померлим ОСОБА_6 за його власні кошти. Суд, не звернув увагу також на те, що позивачем не надано доказів грошової участі у купівлі квартири, тобто не доведено факту купівлі квартири чи то за особисті и за спільні з чоловіком кошти.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, з підстав в ній викладених, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позову.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, яке на його думку, ухвалено з дотриманням вимог закону.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,11 вересня 1987 рокубуло зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (т. 1 ас.15). Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_5 ».

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька - ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15 серпня 1990 року відділом ЗАГС у Ленінградському районі (т. 1 ас. 169). Після реєстрації шлюбу із ОСОБА_13 - ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (т. 1 ас. 170).

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2005 року,який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Северою М.В., та зареєстрований за № 1232, ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_15 та ОСОБА_16 квартиру, яка розташована у АДРЕСА_2 , загальна площа квартири - 43,4 кв.м., житлова площа - 29,2 кв.м. (т. 1 ас. 17-18).

Як вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7359982 від 27.05.2005 p., право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 (т. 1 ас. 19).

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2015 року шлюбміж ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано ( т. 1 ас. 20-21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 , виданого 04 травня 2018 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області. (т. 1 ас. 22).

Судом встановлено, що за життя 26 липня 2016 року ОСОБА_6 склав заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л., та відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не

складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що за законом він матиме право, ОСОБА_6 заповів ОСОБА_4 (т. 1 ас. 161).

Із копії спадкової справи № 2/2018 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 вбачається, що18 квітня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Єлістратової С.В. із заявою, в якій просив видати свідоцтво про право на спадщину на майно післясмерті ОСОБА_6 , у тому числі і на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_5 08 серпня 2018 рокутакож звернулася до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Єлістратової С.В. із заявою, в якій просила видати свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказана квартира придбана у шлюбі із ОСОБА_6 (т. 1 ас. 174).

Постановою приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Єлістратової С.В. від 08.08.2018 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на 1/2частку спірної квартири у зв`язку із тим, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_5 не була дружиною ОСОБА_6 , в той час як, відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного із подружжя, свідоцтво право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана у шлюбі та є спільною власністю подружжя, частки яких є рівними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як передбачено ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із ч. 2 ст. 67 СК України дружина та чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Частинами 1 та 2 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Як передбачено ч. З ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 369 ЦК України встановлено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як передбачено ч. 2 ст. 1226 ЦК України суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Проаналізувавши зазначені норми, судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 , придбана позивачкою в період шлюбу з ОСОБА_6 , а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу поділ квартири не здійснювався і частки в праві власності на квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є рівними та складають по 1/2 ч. кожному.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом наслідків спливу строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

В той час позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що після розірвання шлюбу 23 січня 2015 року, спору між колишнім подружжям ОСОБА_5 щодо поділу квартири не виникало і лише після смерті ОСОБА_6 07 квітня 2018 року та після звернення в серпні 2018 року до нотаріуса позивачці стало відомо про заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_4

Зразу ж після цього, 4.09.18 року ОСОБА_5 звернулась до суду,тобто в межах трирічного строку та з часу коли її стало відомо про порушення її права.

Також неможливо погодитись з доводами апеляційної скарги щодо неправильного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невірної правової оцінки копії письмової розписки ОСОБА_5 від 14.12.1014 року, оскільки зазначений доказ не є належним та достатнім, отриманим в передбаченому законом порядку і відповідачем не підтверджено, що ця розписка стосується саме спірної квартири, виготовлена саме позивачкою та отримана в установлений законом спосіб.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, суд вважав встановленими та належно підтвердженими.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 6 березня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: