Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 759/6844/17

провадження № 61-10477св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: - Київська міська рада, Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації),

третя особа - Святошинська районна державна адміністрація.

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М.. Рейнарт І. М. та Семенюк Т. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про скасування наказу та визнання недійсним свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації № 258-В від 14 березня 2003 року «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» та визнати свідоцтво про право власності на нежиле приміщення від 17 березня 2003 року серії НП № 010006635 недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

14 березня 2003 року Головне управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації видало наказ № 258-В «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна». На підставі вказаного наказу було оформлено та видано свідоцтво про право власності серії НП № 010006635 від 17 березня 2003 року на нежиле приміщення № 51 (літ. «А») загальною площею 139,8 кв м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до вказаного свідоцтва власником вестибюлю №1 (площа 14,7 кв м.) і підсобного приміщення №2 (площа 15,1 кв м.) стало ТОВ «Галатея».

У зв`язку з незаконною приватизацією вестибюля №1 та підсобного приміщення №2 позивач не має доступу до своєї квартири з під`їзду, що виходить на проспект Перемоги , і користується лише під`їздом, що виходить у двір.

Оскільки наказ № 258-В «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» та свідоцтво про право власності від 17 березня 2003 року на нежиле приміщення, не відповідають вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», порушують права позивача, як співвласника допоміжних приміщень будинку, він просив їх визнати недійсними та скасувати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності. Місцевий суд зазначав, що на час видачі спірного наказу та оформлення свідоцтва про право власності, жодної інформації щодо належності спірних приміщень до допоміжних документи не містили.

Крім того судом не було встановлено невідповідність вимогам закону наказу № 258-В від 14 березня 2003 року та свідоцтва від 17 березня 2003 року, а позивачем не надано доказів, що його права, як співвласника будинку АДРЕСА_2 щодо приміщень вестибюлю № 1 площею 14,7 кв м. і підсобного приміщення № 2, площею 15,1 кв м порушені.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на час видачі спірного наказу та оформлення свідоцтва про право власності до складу спірних приміщень входили допоміжні приміщення будинку. Апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про те, що позивачем не було доведено порушення його права на користування спірними приміщеннями, як об`єктами права спільної власності співвласників будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, досліджено не всі докази, не надано їм оцінки та відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказу у справі.

Заявник також зазначав, що місцевий суд не визначився із поняттям «допоміжних приміщень» та не з`ясував обставин їх виникнення та використання, при цьому не застосував нормативно-правові акти, що дають точне визначення та належність допоміжних приміщень та не залучив до участі у розгляді справи третю особу - ТОВ «Галатея».

В частині доводів касаційної скарги щодо постанови суду апеляційної інстанції заявник вказує, на те, що судом апеляційної інстанції невірно визначився із нормативною базою, яка підлягала застосування до спірних правовідносин

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник відповідачів - Київської міської ради та Департаменту комунальної власності міста Києва просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03 березня 1997 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири під номером АДРЕСА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 19 липня 2007 року, ОСОБА_1 належить інша 1/2 частина квартири під номером АДРЕСА_2 .

Відповідно до рішень Київської міської ради від 6 вересня 2001 року №3/143 «Про районні у м. Києві ради», від 8 листопада 2001 року №71/1505 «Про хід адміністративно-територіальної реформи у м. Києві» та з метою забезпечення формування комунальної власності районі м. Києва Київською міською радою на ІХ сесії ХХІІ скликання 27 грудня 2001 року прийняте рішення №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва», що діяло на час спірних правовідносин, розмежовувало комунальне майно м. Києва між новоутвореними районами міста; затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, згідно з п. 592 додатку 9 якого житловий будинок АДРЕСА_2 відноситься до комунальної власності.

На виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 31 серпня 2001 року №1820 «Про затвердження Положення про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», 14 березня 2003 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва видано наказ № 258-В «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна». Наказано оформити право власності на об`єкт нерухомого майна, зазначений у додатку (справа №6295). Замовник: Святошинська районна у місті Києві рада, форма власності: комунальна. Видати свідоцтво про право власності згідно з пунктом 1 цього наказу.

17 березня 2003 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва видано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення площею 139,80 кв м., яке розташоване в АДРЕСА_2 , що належить територіальній громаді Святошинського району м. Києва на праві комунальної власності.

31 грудня 2003 року було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого Фонд приватизації комунального майна Святошинського району м. Києва продав, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Галатея" купило нежиле приміщення №51 (літ. А), загальною площею 139,8 кв м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, 20 червня 2004 року право власності на нежиле приміщення №51 (літ. А) загальною площею 139,8 кв м., по АДРЕСА_2 зареєстровано за ТОВ «Галатея».

Судами встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи №759/6242/13-ц інвентаризаційної документації за 2001 рік, до приміщень громадського призначення, вбудованих в другій секції житлового будинку АДРЕСА_2 , станом на 21 вересня 2001 року було віднесено наступні приміщення: підвал. група приміщень №51: коридор -6,8 кв м., основне - 15,0 кв м, тамбур -3,1 кв м, основне -8,0 кв м. основне - 55,0 кв м., основне - 16,2 кв м, основне -10,3 кв м., сходи -1,9 кв м., вмивальня -1,5 кв м., підсобне - 5,8 кв м., вбиральня -1,6 кв м. всього по групі приміщень № 51 125,3 кв м. Перший поверх: сходова клітина - ІХ 11,2 кв м., підсобне (ІХа) 3,3 кв м. Всього по приміщенням І поверху 14,5. Всього по приміщенням громадського призначення 139,8 кв м.

В листі КП "Ремонтно-експлуатаційна організація -10 від 29 листопада 2013 року №1043 зазначено, що вхід до нежитлового приміщення АДРЕСА_3 було відокремлено перегородкою від сходової клітини до 1964 року, а саме: вхід до квартир у дворі та окремий вхід до закладу громадського харчування з боку пр. Перемоги. До 2003 року в приміщенні №51 було проведено роботи, що не належали до самочинного будівництва (демонтування та влаштування перегородок). Після 2003 року перепланування приміщення не проводилося (справа №759/6242/13-ц).

Відповідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №10422/15-43 від 13 жовтня 2015 року, оскільки на дослідження не було надано матеріалів проектної документації на будівництво (реконструкцію) житлового будинку АДРЕСА_2 із зазначенням об`ємно-планувального рішення та категорії (функціонального призначення) приміщень першого поверху та підвалу під`їзду №4 (секція №2) будинку, визначити чи відповідає фактичне планування нежитлових приміщень під`їзду №4 (секція №2) та зокрема групи нежитлових приміщень АДРЕСА_3 затвердженій проектній документації на будівництво та реконструкцію будинку і чи здійснювалось при переплануванні порушення правил будівництва; чи входили приміщення вестибюлю (14,7 кв м), сходів (4,2 кв м.), підсобного приміщення (15,1 кв м) або будь-які інші приміщення, які належать ТОВ «Галатея» згідно з договором купівлі-продажу від 31 грудня 2003 року, до складу загальної площі сходової клітини під`їзду №4 (секція №2) житлового будинку АДРЕСА_2 , не вбачається можливим (справа №759/6242/13-ц).

При розгляді даної справи матеріалів проектної документації на будівництво (реконструкцію) житлового будинку АДРЕСА_2 також надано не було.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з частини другої статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України місто Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради ( у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Допоміжні приміщення (кладовки, сараї та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до пункту 1 рішення Конституційного Суду України у справі № 1-22/2011 від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Статтею 4 ЖК Української РСР передбачено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (тут і далі - Закон № 697-ХІІ у редакції, чинній на час прийняття наказу від 14 березня 2003 року та видачі свідоцтва від 17 березня 2003 року) право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.

Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту (частини четверта, п`ята статті 2 Закону № 697-ХІІ).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що на час видачі спірного наказу та оформлення свідоцтва про право власності до складу спірних приміщень входили допоміжні приміщення будинку.

Колегія суддів зазначає, що апеляційний суд дійшов вірних висновків та правильно погодився із висновком місцевого суду про те, що позивачем не було доведено порушення його права на користування спірними приміщеннями, як об`єктами права спільної власності співвласників будинку.

Верховний суд вважає доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що місцевий суд не встановив, що таке допоміжні приміщення та чи може у когось виникнути право на їх відчуження є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та встановленими фактичними обставинами.

Колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги стосовно того, що місцевий суд не мав у своєму розпорядженні висновків судової будівельно-технічної експертизи від 31 жовтня 2014 року та додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 13 жовтня 2015 року, однак зазначає, що дані висновки були досліджені та враховані судом апеляційної інстанції при винесенні постанови від 02 травня 2019 року.

Верховний суд відхиляє доводи касаційної скарги стосовно недослідження судом першої інстанції відповідей компетентних органів у сфері пожежної безпеки та погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, про те, що недодержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері пожежної, техногенної безпеки може слугувати лише підставою для притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції не застосував до даних правовідносин та Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», адже даний закон був прийнятий та вступив у дію у 2015 році, тобто після видачі спірного наказу - 14 березня 2003 року, як і відхиляє доводи про незастосування Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» адже на норми даного закону суд апеляційної інстанції у своєму рішенні посилався.

Щодо доводів про незастосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин Законів України: «Про об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку» та «Про власність» Верховний Суд зазначає, що позивач не навів жодних доводів невідповідності оспорюваного наказу вище переліченим нормативним актам, а ці аргументи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування рішення судів з цих підстав.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що судами було встановлено ту обставину, що підсобне приміщення площею 15,1 кв м. станом на 20 грудня 1987 року до складу місць загального користування будинку не входили, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що дані приміщення були призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування житлової частини будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не витребував докази, які на думку позивача мають істотне значення для правильного вирішення справи, не заслуговують до увагу, оскільки за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи касаційної скарги про зазначення судом апеляційної інстанції про те, що задоволення позову в частині визнання недійсними наказу та свідоцтва про право власності на нежиле приміщення може вплинути на права та обов`язки власника цього майна - ТОВ «Галатея», проте, власника спірного майна не було залучено до участі в справі не заслуговують на увагу, адже у задоволенні позову було відмовлено.

Підсумовуючи вищенаведене Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська