ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/999/19 Справа № 205/5887/17 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження домоволодінням шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні користування та розпоряджання домоволодінням шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 20 червня 2015 року та договору дарування від 24 червня 2015 року, укладених між ним та його матір'ю - ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_1, який є його рідним братом, вселився до спірного домоволодіння за згодою попереднього власника - ОСОБА_3, а з 06 грудня 2012 року там зареєстрований. Зазначав, що відповідач не є членом його сім'ї, він не надавав згоди на його проживання у домоволодінні, на неодноразові прохання добровільно виселитися та знятися з реєстрації місця проживання відповідач ОСОБА_1 реагує агресивно, вживає спиртні напої, агресивно ставиться до нього та їх матері, не несе витрат по сплаті комунальних послуг протягом останніх чотирьох років. На підставі вищевикладеного просив усунути перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_1 з указаного домоволодіння без надання йому іншого житла та позбавити його права користування житловим приміщенням у домоволодінні АДРЕСА_2, що є підставою для зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (а.с.2-5).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження домоволодінням АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_1 з домоволодіння АДРЕСА_2 без надання йому іншого житла, що є підставою для зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2. У задоволенні позовних вимог в частині позбавлення права користування ОСОБА_1 житловим приміщенням у домоволодінні АДРЕСА_2 - відмовлено (а.с.60-61).

З таким рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у у повному обсязі (а.с. 67-69).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи домоволодіння АДРЕСА_2 належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 20 червня 2015 року та договору дарування від 24 червня 2015 року, укладених між ним та його матір'ю - ОСОБА_3, посвідчених Другою дніпропетровською нотаріальною конторою, зареєстрованих в реєстрі за № 1-290 та № 1-297, відповідно (а.с. 8, 9).

Так за договором від 20 червня 2015 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_2, а за договором від 24 червня 2015 року - іншу 1/2 частину вказаного нерухомого майна (а.с. 10, 11).

Згідно технічного паспорту домоволодіння АДРЕСА_2 складається з: житлового будинку літ. Г-2, загальною площею 128,1 кв.м., житловою площею 68,9 кв.м., допоміжною площею 59,2 кв.м., прибудови літ. г-1, погребу під Г-2, сходів г1, сарая під г1, сарая літ. В, убиральні літ. Д, душу літ. Е, колодязя, огорожі, воріт, хвіртки, фундаменту, замощення І (а.с. 12-18).

У вищевказаному домоволодінні проживають та зареєстровані рідний брат позивача - відповідач ОСОБА_1 та їх мати - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у зазначеному житловому будинку з 06 грудня 2012 року, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу УМВС України в Дніпропетровській області від 28 вересня 2017 року (а.с.27).

Позивач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 (а.с.2, 6).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які є рідними братами, наявні неприязні стосунки, добровільно виселитися з домоволодіння та знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, що було підставою звернення позивача до суду. Крім того, у позовній заяві позивач вказував, що має намір продати належне йому на праві власності спірне домоволодіння (а.с.2-5).

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на те, що позивач є власником спірного домоволодіння, а оскільки відповідач чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, дійшов висновку про задоволення вказаних позовних вимог позивача, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Судом встановлено, що 06 грудня 2012 року реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_1 була проведена згідно з вимогами чинного законодавства, за згодою колишнього власника спірного домоволодіння на той період часу - матері позивача та відповідача ОСОБА_3

Зареєстровані у вказаному будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають родинні стосунки.

На час переходу права власності від ОСОБА_3 до позивача у справі ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований у будинку користувався спірним домоволодінням, постійно проживав у ньому разом із матір'ю ОСОБА_3

Приймаючи у дар домоволодіння АДРЕСА_2, позивач ОСОБА_2 достовірно знав, про те, що у ньому мешкає його брат, який на законних підставах був вселений у цей житловий будинок та зареєстрований у ньому. Позивач погодився стати власником нерухомості за вказаних обставин.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач вказував, що відповідач не сплачує комунальні послуги. Однак, вказані доводи ОСОБА_2 не мають правового значення, оскільки стягнення таких витрат не є предметом даного спору.

Посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_2, встановив замки на другому поверсі будинку, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідач ОСОБА_1 іншого житла не має, у вказаному будинку, який належав його матері, зареєстрований з її згоди та проживає у будинку постійно.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи колишній власник домоволодіння - мати сторін у справі ОСОБА_3 після дарування домоволодіння позивачу ОСОБА_2, на теперішній час зареєстрована та проживає у вищевказаному будинку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що задоволення вищевказаних позовних вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідача, який не має іншого житла.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 (справа № 757/7180/15-ц, провадження № 61-24320св18).

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на викладене обставини, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав щодо часткового задоволення позовних вимог позивача.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження домоволодінням шляхом виселення - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження домоволодінням шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у сумі 1 057 грн. 21 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді