Справа № 303/7915/18
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 лютого 2019 року м.Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташованою за адресою: м.Мукачево, вул..Індустріальна, будинок № 46, корпус «А»АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач являється власницею вищевказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2004 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3246536 від 02.04.2004 року, номер запису 7655 в книзі 119. Відповідач зареєстрований в квартирі, але фактично не проживає в ній з моменту реєстрації права власності та по теперішній час. Той факт, що в квартирі залишився зареєстрованим член сімї попереднього власника квартири створює для позивача певні незручності та заважає в повній мірі ним розпоряджатися.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, натомість подала заяву про розгляд справи без її участі, при цьому позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задоволити, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, відзиву на позовну заяву суду не надавав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з даними Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2004 року, квартира, за адресою АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 Дана квартира набута позивачем на підставі договору купівля продажу від 17.02.2004 року, посвідченого Мукачівською ДНК, зареєстровано в реєстрі за № І-732. (а.с.9).

Реєстрація відповідача у квартирі підтверджується відповіддю ЦНАП Виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 01-10/10107 від 21.12.2018 року (а.с.19). Однак, у квартирі АДРЕСА_3, відповідач не проживає з 2004 року, тобто з часу її придбання позивачем. Даний факт підтверджується актом ОСББ «Свято-Михайлівське 46» від 10.12.2018 року (а.с.16).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст.8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача в квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами.

Як встановлено по справі, позивач є власницею квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстрований відповідач.

Відповідно до інформаційного листа ВССУ про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Порядок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання громадян визначений Постановою КМУ від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Згідно підпункту 4 пункту 18 цієї Постанови, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, а зняття особи з реєстрації місця проживання, згідно п.п.26 Постанови, здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто на законодавчому рівні Позивач має право зареєструвати у своєму житлі будь-яку особу, але позбавлений можливості самостійно зняти її з реєстрації за власною ініціативою.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_2 17.02.2004 року за договором купівлі-продажу набула у власність квартиру АДРЕСА_4. За даною адресою залишився зареєстрованим член сім'ї колишнього власника будинку - відповідач ОСОБА_3, який за даною адресою не проживає з 2004 року. Оскільки, у відповідності до чинного законодавства України припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла має похідним втрату права користування зазначеним житловим приміщенням колишнього власника житла та членів його сім'ї і припиняється разом з припиненням права власності, то суд приходить до висновку, що обставини, викладені позивачем знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 704,80 гривень.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України,ст.ст. 316, 318, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задоволити повністю.

ОСОБА_4 ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташованою за адресою: м.Мукачево, вул.Індустріальна, будинок № 46, корпус «А»АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704,80 (сімсот чотири гривні 80 копійок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешканки: АДРЕСА_2.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Повний текст рішення складено 01.02.2019 року.

Головуюча Курах Л.В.