ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 750/3835/17

провадження № 61-15999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Національні інформаційні системи»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Логвіної Т. В., та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 17 липня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Тагієва С. Р., Бобрової І. О., Губар В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі - ДП «Національні інформаційні системи») про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідачем порушено пункт 3.1.3 Договору про надання послуг з підключення та забезпечення технічної підтримки користування єдиними та державними реєстрами, відповідно до якого визначено обов`язок ДП «Національні інформаційні системи» організувати надання послуг електронного цифрового підпису. ДП «Національні інформаційні системи» на підставі його звернення за отриманням послуг електронного цифрового підпису надало йому ключ як фізичній особі, який не давав позивачу як нотаріусу права доступу до системи Єдиних та Державних реєстрів, що зумовлено відмінністю прізвища позивача, вказаного у свідоцтві про право на зайняття нотаріальною діяльністю, від прізвища, вказаного у його паспорті.

Також зазначав, що відповідач зобов`язаний надати йому як приватному нотаріусу безкоштовний доступ до Державного реєстру актів цивільного стану у зв`язку з відсутню наказів та розпоряджень Міністерства юстиції України щодо встановлення плати за надання доступу до цього реєстру.

За таких обставин просив визнати неправомірними дії ДП «Національні інформаційні системи» щодо відмови йому у наданні послуг електронного цифрового підпису як самозайнятій особі - приватному нотаріусу згідно свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 1449 від 20 вересня 1994 року та зобов`язати відповідача здійснити надання послуг електронного цифрового підпису як приватному нотаріусу на підставі персональних даних, що містяться в паспорті та свідоцтві про право на зайняття нотаріальною діяльністю; визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у реєстрації і активації ключа виданого позивачу акредитованим центром сертифікації ключів Інформаційно-довідкового департаменту державної фіскальної служби для доступу до Державних реєстрів та зобов`язати його здійснити реєстрацію та активацію ключа, виданого позивачу акредитованим центром сертифікації ключів Інформаційно-довідкового департаменту державної фіскальної служби для доступу до Державних реєстрів; визнати неправомірними дії ДП «Національні інформаційні системи» щодо відмови у наданні безкоштовного доступу до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та зобов`язати відповідача надати йому безкоштовний доступ як приватному нотаріусу до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, право доступу нотаріуса до якого, передбачено чинним законодавством України, з метою здійснення ним повноважень, визначених законодавством України.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій виходив з того, що паспортні дані фізичної особи заявника-підписувача мають пріоритетний характер по відношенню до даних іншого документа, що встановлює певні повноваження особи (свідоцтва про право зайняття нотаріальною діяльністю), а безоплатний доступ до Державного реєстру актів цивільного стану забезпечується лише відділам реєстрації актів цивільного стану.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що провівши системний аналіз правових норм, викладених у Законі України «Про електронний цифровий підпис», Правилах посиленої сертифікації, затверджених наказом Департаменту спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації Служби безпеки України від 13 січня 2005 року № 3, наказу Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 20 серпня 2012 року № 1236/5/453, Порядку акредитації центру сертифікації ключів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2004 року № 903, Порядку надання ідентифікаторів доступу до Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 2015 року № 2586/5, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що електронний цифровий підпис, який використовується приватним нотаріусом для доступу до Єдиних та Державних реєстрів, повинен бути сумісним з програмним забезпеченням реєстрів та відповідати вимогам, передбаченим Законом України «Про електронний цифровий підпис». Персональні дані заявника (його ім`я, по-батькові та прізвище) викладаються за паспортом.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного Чернігівської області від 17 липня 2017 року і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно визначено зміст позовних вимог, оскільки перед початком розгляду справи ним уточнено пункти 2 і 3 позовних вимог шляхом зазначення після слова «доступу» слова «підключення», тому, на його думку, суди не вирішили позов у повному обсязі.

Вказував, що судами не встановлено обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, а саме, що між сторонами існують триваючі договірні правовідносини, які регулюються типовим договором про надання послуг з підключення та забезпечення технічної підтримки користування Єдиними та Державними реєстрами, до якого позивач приєднався шляхом подання заяви про приєднання до договору від 23 вересня 2015 року, яка є підставою для організації надання послуг електронного цифрового підпису. Також судами не взято до уваги висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз від 15 березня 2017 року щодо ідентичності (тотожності) записів його прізвища у паспорті громадянина України та в свідоцтві про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Зазначив, що апеляційний суд в порушення статті 300 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, залишив поза увагою його доповнення до апеляційної скарги, подані протягом строку на апеляційне оскарження.

Суди попередніх інстанцій, як вказує заявник, дійшли помилкового висновку, що організація підключення нотаріусів до Державного реєстру актів цивільного стану відбувається у межах надання разової послуги ДП «Національні інформаційні системи», яка підлягає оплаті згідно умов договору, оскільки ні законодавством, ні договором не передбачено, що нотаріус має оплачувати підключення до кожного окремого реєстру, яким він користується.

Позиції інших учасників справи

У вересні 2017 року ДП «Національні інформаційні системи» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких посилалось на безпідставність її доводів. Вказувало, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, ОСОБА_1 . є приватним нотаріусом. 23 вересня 2015 року він приєднався до публічного Договору про надання послуг з підключення та надання технічної підтримки користування єдиними та державними реєстрами (далі - договір). Пунктом 3.1.3 договору передбачено обов`язок ДП «Національні інформаційні системи» організувати надання послуг електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП).

Суди також встановили, що ДП «Національні інформаційні системи» відмовило позивачу у реєстрації ключа, оскільки виявлено, що отриманий ним засіб ЕЦП, виданий акредитованим центром сертифікації ключів Інформаційно-довідкового департаменту Державної фіскальної служби, не відповідає вимогам нормативно-правових актів в сфері ЕЦП, у зв`язку із чим не є сумісним з програмним забезпеченням державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, що в свою чергу унеможливлює його використання для реєстрації та активації для роботи з реєстрами. Така ситуація виникла у зв`язку з наявністю розбіжностей у написанні прізвища позивача, а саме: у його паспорті прізвище значиться як «ОСОБА_1», а у свідоцтві про право зайняття нотаріальною діяльністю - «ОСОБА_1». ДП «Національні інформаційні системи» роз`яснило позивачу, що у разі приведення свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю у відповідність із даними документа, що посвідчує особу, підприємство свої зобов`язання виконає.

Крім того, суди встановили, що ДП «Національні інформаційні системи» відмовило ОСОБА_1 у наданні безкоштовного доступу до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, мотивуючи відмову тим, що ця послуга для нотаріусів є платною.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, визначальним критерієм віднесення справи до справ адміністративної юрисдикції є наявність стороною у справі суб`єкта владних повноважень та виконання ним у спірних відносинах управлінських функцій.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1451, яка діяла на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, виконання функцій центрального засвідчувального органу покладено на Міністерство юстиції України. Вказаною постановою також затверджено Положення про центральний засвідчувальний орган, відповідно до пункту 1 якого визначено, що Центральний засвідчувальний орган забезпечує в межах своїх повноважень створення умов для функціонування засвідчувальних центрів органів виконавчої влади або інших державних органів та центрів сертифікації ключів.

Пунктом 3 Положення про засвідчувальний орган визначено, що основними завданнями центрального засвідчувального органу є обслуговування сертифікатів ключів центрів та їх акредитація. Регламентом роботи центрального засвідчувального органу, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 січня 2013 року № 183/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 січня 2013 року за № 191/22723, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що ДП «Національні інформаційні системи» виконує покладені на підприємство функції адміністратора інформаційно-телекомунікаційної системи центрального засвідчувального органу (організаційно-технологічна система, що забезпечує обслуговування сертифікатів ключів центрів та об`єднує програмно-технічний комплекс, фізичне середовище, обслуговувальний персонал, а також інформацію, що нею обробляється).

Згідно з пунктом 2.2 статуту ДП «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 2 жовтня 2015 року № 1884/5, предметом діяльності ДП «Національні інформаційні системи» є технічне та технологічне забезпечення створення, запровадження, експлуатація програмно-інформаційних комплексів системного ведення державних реєстрів тощо.

Звертаючись з вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що відповідач як суб`єкт владних повноважень надав йому ключ як для фізичної особи, який не дає йому права доступу як нотаріусу до системи державних реєстрів.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що у цій справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача як адміністратора інформаційно-телекомунікаційної системи центрального засвідчувального органу, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, тому справа належить до компетенції адміністративних судів.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Суди першої і апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули та вирішили справу у порядку цивільного судочинства, не врахувавши вимог статті 15 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Згідно з частинами першою, другою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлює, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної підсудності справи та розглянули у порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 255, 409, 414, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 17 липня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко А. С. Олійник С. О. Погрібний Г. І. Усик