ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2730/18 Номер провадження 22-ц/814/2348/19Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нежитлової будівлі,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом, в якому, посилаючись на неможливість вирішення питання захисту цивільних прав у поза судовому порядку, просила поділити в натурі на дві частини нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 265, 4 м2, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, виділити в її особисту приватну власність:

нежитлове приміщення загальною площею 140,5 м 2, яке в технічному паспорті нежитлової будівлі - магазину, виготовленому 02 квітня 2017 року ПП «Бюро послуг та консультацій», позначеного як група приміщень № 1, що складається з торгової зали № 1 - площею 34, 3 м2, складу № 2 - площею 12, 8 м2, коридору № 3 - площею 20,9 м2 , коридору № 4 - площею 50, 2 м2 , коридору № 5 - площею 22,3 м2;

виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 124,9 м 2, яке в технічному паспорті нежитлової будівлі - магазину, виготовленому 02 квітня 2017 року ПП «Бюро послуг та консультацій», позначеного як група приміщень № 2, що складається з коридору № 1 - площею 12,5 м2, коридору № 2 - площею 8,8 м2, торгової зали № 3 - площею 45,9 м2 , кухні № 4 - площею 9,5 м2 , комори № 5 - площею 6,5 м2; коридору № 6 - площею 8,4 м2 , торгової зали № 7 - площею 33,3 м2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

04 липня 2019 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на невірно обраний спосіб захисту свого порушеного права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Рішення апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , яка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована, зокрема тим, що ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно невірно обраного способу захисту під час подачі позовної заяви; тим фактом, що у разі виділу часток в спірній будівлі в натурі, за нормами статті 364 ЦК України, об`єкт нерухомості, що залишиться у власності ОСОБА_2 , буде повністю належати йому одному на праві спільної часткової власності, що суперечить положенням статей 355, 356 ЦК України; та відсутністю можливості сформувати земельну ділянку, яка знаходиться під групою приміщень, що належить ОСОБА_1 , в зв`язку з розташуванням цілісного комплексу нежитлової будівлі на двох земельних ділянках, що перебувають на різних земельних ділянках з різною формою власності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Підстави розгляду справи без виклику сторін

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 74 160, 00 грн. та беручи до уваги положення ч. 13 ст. 7, ст. 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Клопотання про виклик сторін в судове засідання до суду апеляційної інстанції не надходили.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі - продажу об`єкта державної власності магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» № 6 від 15 грудня 2015 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області передало їй у власність об`єкт державної власності (групи А) нежитлові приміщення (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), загальною площею 140,5 кв.м., які становлять 1/2 частину будівлі магазину, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Вцілому нежитлова будівля (магазин) має площу 265,4 м2.

Розпорядженням Гаркушинського сільського голови від 15 лютого 2016 року №02-03/03 вулиця Леніна перейменована на вулицю Центральну.

Право власності позивача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Інша частина нежитлової будівлі (магазину) належить на праві власності ОСОБА_1 Право власності ОСОБА_1 також зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що майно, а саме: нежитлова будівля (магазин) загальною площею 265,4 м2, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю сторін по справі, яким належить по Ѕ частині вказаного майна.

Посилання в позовній заяві та рішенні суду про те, що за змістом технічного паспорта нежитлової будівлі магазину, всі приміщення будівлі загальною площею 265,4 м2 поділені в натурі на дві групи приміщень, зокрема, ОСОБА_2 виділено в натурі група приміщень №2 загальною площею 124,9 м2, а група приміщень №1 площею 140,5 м2. знаходиться у її власності не може вважатися правильним.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном, а досягнута домовленість чи встановлення порядку користування конкретними приміщення в спільній частковій власності не свідчить, що у власника виникло право саме на це приміщення у об`єкті спільної частково власності.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційна його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції

За приписами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов по суті до правильного висновку, щодо відмови у задоволенні позову.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Доводи апеляційної скарги щодо вірно обраного способу захисту права не дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно ст. 367 ЦПК України (частини 1-3) майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Тобто, положення ст. 367 ЦК України поширюються на ті випадки, коли співвласники мають домовленість про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності.

Разом з тим, колегія суддів не може не звернути увагу, що оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, якому виділяється, та власникам, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 цього Кодексу.

Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

За правилами ч. 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України предметом доказування у цивільній справі є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно положень ст.ст. 102-106 ЦПК України обставини, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, мають бути підтверджені висновком експерта.

При цьому обов`язок подати до суду висновок експерта покладається на учасника справи, який доводить відповідні обставини, виходячи з принципу диспозитивності та змагальності цивільного судочинства (ст. 12, 13, 81 ЦПК).

Як вбачається із матеріалів справи позивач не надала суду доказів, зокрема, висновку експерта, щодо можливості виділу чи навіть поділу спірного майна у натурі відповідно до часток співвласників.

Неможливість виділу вищевказаного нерухомого майна без висновку експерта свідчать також дані технічного паспорту на нежитлову будівлю-магазин по АДРЕСА_1 (а.с. 17-20), із якого вбачається, що площа приміщень, які перебувають у користуванні ОСОБА_1 становить 140, 5 кв.м, а ОСОБА_2 124,9 кв.м., вимоги позивач заявила про поділ в натурі приміщень які перебувають у фактичному користуванні, але сторонам належить по 1/2 частці у праві власності на вказане майно, однак, доказів щодо можливості виділу (розподілу) майна відповідно до часток сторін суду не надано.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Колегією суддів встановлено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 10 вересня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Г.Л. Карпушин

Т.В. Одринська