Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 520/211/16-ц

провадження № 61-20230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Приватне підприємство «Центр стоматології «МК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Центр стоматології «МК» (далі - ПП «Центр стоматології «МК») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, встановлення факту фактичного допуску до виконання службових обов'язків та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що її звільнення здійснене з порушенням, оскільки вона не була працівником, який обслуговує грошові, товарні та культурні цінності. Жодних дій щодо втрати довіри вона не вчиняла. До медичних карток мали доступ всі лікарі, які вносили до них відомості. При цьому, медичні картки не є матеріальною цінністю, а тому вона не могла бути звільненою з посади за невиконання розділу 2 посадової інструкції та договору про матеріальну відповідальність. Свою роботу адміністратора вона фактично виконувала з 19 травня 2014 року, що можуть підтвердити і працівники підприємства, які працювали у той період. Крім того, наказ про звільнення винесений неуповноваженою на те особою, так відповідно до статті 23 статуту підприємства та витягу з реєстру лише ОСОБА_4 має право приймати на роботу та звільняти з роботи працівників.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення з посади адміністратора, поновити на посаді адміністратора ПП «Центр стоматології «МК», стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсацію відпусток, заподіяну моральну шкоду, суму витрат на правову допомогу в розмірі 9 000,00 грн та встановити факт допуску до виконання службових обов'язків на посаді адміністратора з 19 травня 2014 року та зобов'язати відповідача записати цей період трудового стажу у трудову книжку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано наказ від 04 грудня 2015 року № 20/15-к про звільнення ОСОБА_3 у зв'язку із втратою довіри зі сторони роботодавця за пунктом 2 статті 41 КЗпП України та поновлено ОСОБА_3 на посаді адміністратора у ПП «Центр стоматології «МК». Стягнуто з ПП «Центр стоматології «МК» на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період із 06 грудня 2015 року по 01 листопада 2016 року в сумі 82 537,03 грн, моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 9 000,00 грн та судові витрати на користь держави у розмірі 1 376,50 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми заробітної плати за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді адміністратора ПП «Центр стоматології «МК».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року виправлено арифметичну помилку у судовому рішенні щодо стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 45 368,03 грн замість помилково зазначеної у резолютивній частині рішення суду суми у розмірі 82 537,03 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що медичні картки не мають матеріальної цінності, на які розповсюджується дія договору про повну матеріальну відповідальність від 16 серпня 2015 року, а інвентаризація медичних карток при призначенні ОСОБА_3 на посаду адміністратора не відбувалась, медичні картки за відповідним актом прийому-передачі останній не передавались, а тому відсутні підстави для звільнення позивача у зв'язку з недовірою, яка полягає у невиконанні посадової інструкції згідно з розділом 2 договору про матеріальну відповідальність.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 не надала суду переконливих доказів відсутності її вини у заподіянні підприємству шкоди, тому у відповідача були наявні підстави для звільнення позивача за недовірою, а тому позовні вимоги про визнання незаконним наказу від 04 грудня 2015 року № 20-15к і його скасування, та поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, вона не обслуговувала та не отримувала під звіт матеріальні цінності. Рішення суду апеляційної інстанції повністю дублює апеляційну скаргу відповідача.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судууказану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Судувід 17 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Судом установлено, що наказом ПП «Центр стоматології «МК» від 13 серпня 2015 року № 15/к ОСОБА_3 з 15 серпня 2015 року прийнято на посаду адміністратора.

16 серпня 2015 року між ПП «Центр стоматології «МК» та ОСОБА_3 укладений договір про повну матеріальну відповідальність та ознайомлено її з посадовою інструкцією адміністратора-реєстратора № 26-ОП.

Наказом ПП «Центр стоматології «МК» від 29 вересня 2015 року № 18/15 на ОСОБА_3 покладено виконання обов'язків касира та відповідальною за касовий апарат MINI-T400 ME.

Згідно із записами трудової книжки ОСОБА_3 із 15 серпня по 04 грудня 2015 року працювала в ПП «Центр стоматології «МК» на посаді адміністратора та звільнена згідно з пунктом 2 статті 41 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються відповідним наказом від 04 грудня 2015 року № 20/15-к, у якому також зазначено, що підставою звільнення є невиконання посадової інструкції згідно з розділом 2 договору про матеріальну відповідальність.

04 грудня 2015 року заступник директора ПП «Центр стоматології «МК» Міхова Г. П. звернулась до Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою, в якій зазначила, що колішні співробітниці: ОСОБА_6, ОСОБА_3, скоїли крадіжку медичних карток клієнтів указаної клініки у кількості 36 штук.

Згідно з висновком заступника начальника відділу Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області від 16 грудня 2015 року, затвердженим 18 грудня 2015 року, обставини здійснення крадіжки медичних карток ОСОБА_3, викладені в заяві Міхової Г. П., не знайшли свого підтвердження.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 безпосередньо працювала з касовим апаратом і проводила грошові операції, тобто приймала та зберігала гроші, що є першою умовою для звільнення працівника за пунктом 2 частиною першою статті 41 КЗпП України, а сукупність інших представлених доказів підтверджує наявність винних дій ОСОБА_3 на посаді адміністратора у зникненні медичних карток, що викликало недовіру до неї зі сторони роботодавця, що є другою і третьою умовою для звільнення працівника за вказаною статтею. При цьому ОСОБА_3 не надала суду переконливих доказів відсутності її вини у заподіянні підприємству шкоди, тому у відповідача були наявні підстави для звільнення позивача за недовірою.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитись із огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку втратою довір'я з боку власника або уповноваженого ним органу, оскільки договором про повну матеріальну відповідальність від 16 серпня 2015 року не передбачено покладення на адміністратора обов'язку зберігання та обліку медичних карток, а отже, вказані медичні картки не мають матеріальної цінності, на які розповсюджується дія договору про повну матеріальну відповідальність від 16 серпня 2015 року.

Відповідно до розділу 2 посадової інструкції адміністратора-реєстратора № 26-ОП медичний реєстратор зобов'язаний забезпечувати зберігання медичної документації в реєстратурі та виконувати правила зберігання і сортування амбулаторних карточок.

Разом з тим інвентаризація медичних карток при призначенні ОСОБА_3 на посаду адміністратора не відбувалась, медичні картки за відповідним актом прийому-передачі останній не передавались, що свідчить про відсутність можливості встановити, чи дійсно відбулася втрата такої значної кількості медичних карток саме з вини ОСОБА_3 При цьому інвентаризація медичних карток, яка мала місце з 24 листопада по 01 грудня 2015 року, в результаті якої виявлено відсутність медичних карток, проведена без залучення ОСОБА_3 Наданими суду доказами та показаннями свідків підтверджено факт доступу до медичних карток не лише адміністратора ПП «Центр стоматології МК», а й інших співробітників відповідача.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що безпосереднє обслуговування ОСОБА_3 касового апарата та проведення грошових операції є умовою для її звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 41 КЗпП України, є хибним, оскільки за обставинами справи підставою для звільнення позивача слугувала не втрата грошових коштів, а втрата медичних карток.

Отже, для звільнення працівника з підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 41 КЗпП України, необхідна наявність обставин зникнення (втрати) чи іншого пошкодження (знецінення) грошових, товарних або культурних цінностей, які безпосередньо обслуговує працівник і за які несе відповідальність, а не будь-яких інших речей (матеріальних цінностей), які працівнику не були ввірені (отримані під звіт).

Відповідачем як роботодавцем не спростовано доводи позивача та не доведено наявність законних підстав для звільнення працівника.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (статті 138 КЗпП України).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві, а отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довела, що шкода завдана підприємству не з її вини, не може бути підставою для відмови у задоволення позову, такий висновок суперечить принципу розподілу тягаря доказування у трудових справах.

Отже, з огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам статей 213-214 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилився в застосуванні норм матеріального закону, неправильно вирішив спір, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, обставинам справи та залишив поза увагою принципи й завдання цивільного судочинства.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_3, оскільки медичні картки не мають матеріальної цінності на які розповсюджується дія договору про повну матеріальну відповідальність, а позивач не вчиняла дій, які дають власнику підстави для втрати до нього довір'я.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ПП «Центр стоматології «МК» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 315,04 грн.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016року залишити в силі.

Стягнути з Приватного підприємства «Центр стоматології «МК» на користьОСОБА_3судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 315,04 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак