ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4775/19 Справа № 199/2649/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна Анжеліка Валеріївна, треті особи: ОСОБА_2 , Управління - Служба у справах дітей Амур - Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління у Дніпропетровській області, про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна Анжеліка Валеріївна, треті особи: ОСОБА_2 , Управління - Служба у справах дітей Амур - Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління у Дніпропетровській області, про визнання договору іпотеки недійсним (а.с. 1-6).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 13.08.2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Кредитну угоду №82107-SOGL на суму 30 000, 0 доларів США на споживчі цілі під 15 процентів річних з погашенням згідно графіку на картковий рахунок № НОМЕР_1 . На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 13.08.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки домоволодіння загальною площею 240, 0 м2, житловою площею 131, 9 м2 по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. за реєстраційним № 1777. Зазначене домоволодіння на підставі договору дарування належало ОСОБА_2 , яка є її матір`ю. Також зазначає, що на час укладення договору іпотеки вона була неповнолітньою дитиною, проживала в цьому домоволодінні, вказаний будинок є єдиним її житлом. Договір іпотеки домоволодіння по АДРЕСА_1 було укладено без урахування її законних прав та інтересів - без дозволу органу опіки та піклування. Про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася з листа Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради №Л-9 від 14.03.2017 року. Вважає, що договір іпотеки житла - домоволодіння по АДРЕСА_1 , від 13.08.2007 порушує її права, як неповнолітньої особи, оскільки батьки не можуть вчиняти будь-які дії, пов`язані з розпорядженням майном без дозволу органу опіки та піклування, а отже є недійсним з моменту його посвідчення.

Просить визнати недійсним договір іпотеки №82107, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «КБ «ПриватБанк» № 82107 від 13 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено /а.с. 187-188/.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що при укладенні спірного договору іпотеки мати позивача не зловживала своїми правами щодо своєї неповнолітньої дитини, оскільки на той час ОСОБА_1 власником чи співвласником договору предмета іпотеки, зареєстрована в будинку не була, а тому попередньої згоди органу опіки та піклування для передачі цього майна в іпотеки не вимагалося. Обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, судом не встановлено. На час звернення з позовом до суду ОСОБА_1 була повнолітньою особою, а тому в силу ст. 6 СК України вже не мала правового статусу дитини, що свідчить про необґрунтованість вимог про усунення порушення її прав та інтересів, як дитини. Факту порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1 , як дитини не вбачається, договір іпотеки домоволодіння по АДРЕСА_1 посвідчений з дотриманням вимог закону України «Про іпотеку», Закону України «Про охорону дитинства», ЦК України, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

ОСОБА_1 з рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи по стуі та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки викладені в рішенні не відповідають обставинам справи /а.с. 213-218/.

АТ КБ "Приватбанк" скористалося своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про порушення чинного законодавства при укладенні спірного договору іпотеки на момент його укладення.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.08.2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Кредитний договір №82107-SOGL на суму 30 000,00 доларів США на споживчі цілі під 15 процентів річних з погашенням згідно графіку на картковий рахунок № НОМЕР_1 .

На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 13.08.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» , правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки домоволодіння загальною площею 240,0 кв.м, житловою площею 131,9 кв.м по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. за реєстраційним № 1777.

Зазначене домоволодіння на підставі договору дарування належало ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_1 .

На час укладення договору іпотеки вказаного вище житлового будинку, ОСОБА_1 була неповнолітньою дитиною, в житловому будинку проживала, мала право користування житловим приміщенням, проте право власності на житловий будинок чи його частину не мала, зареєстрованою в житловому будинку не була.

Згідно ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при укладенні спірного договору іпотеки мати позивача не зловживала своїми правами щодо своєї неповнолітньої дитини, оскільки на той час ОСОБА_1 власником чи співвласником договору предмета іпотеки, зареєстрована в будинку не була, а тому попередньої згоди органу опіки та піклування для передачі цього майна в іпотеки не вимагалося. Крім того, також суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно того, що факту порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1 , як дитини не вбачається, договір іпотеки домоволодіння по АДРЕСА_1 посвідчений з дотриманням вимог закону України «Про іпотеку», Закону України «Про охорону дитинства», ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

За змістом статті 32 ЦК України, статті177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що критично відноситься до довідки квартального комітету №27 від 10.04.2017 року, в якій вказано, що неповнолітня ОСОБА_1 на час укладення договору іпотеки була зареєстрована та проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 , оскільки факт реєстрації неповнолітньої ОСОБА_1 в будинку на час укладення у 2007 році спірного договору іпотеки не підтверджується відомостями про реєстрацію у будинковій книзі, яку позивач та третя особа суду не надали, у зв`язку з чим суд був позбавлений можливості перевірити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 на час укладення договору іпотеки. Крім того, зазначив, що відповідно до пояснень представника відповідача, на час укладення спірного договору іпотеки зазначеного домоволодіння, неповнолітня ОСОБА_1 в ньому зареєстрована не була, право власності не мала, у зв`язку з чим договір іпотеки був укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, оскільки позивачем ані при поданні позову, ані під час слухання справи, ані під час апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, не надано доказів на спростування пояснень представника відповідача та підтвердження відомостей зазначених у довідці квартального комітету № 27 від 10.04.2017 року, що вона на час укладання спірного іпотечного договору не була зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно з пунктами 11.7, 11.9 договору іпотеки, відносно предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно, не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). При укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки. Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивач звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки, як на підставу недійсності правочину посилалася на відсутніть дозволу органу опіки та піклування на укладення такого правочину, разом з тим, нею не доведено, що внаслідок укладення спірного правочину порушені будь-які її права, як дитини та того, що відсутність дозволу органу опіки та пілкування не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження її права на користування будинком АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено факт порушення її законних прав та інтересів, як дитини при укладені договору іпотеки домоволодіння по АДРЕСА_1 . Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров