Провадження № 22-ц/802/894/19 Категорія: 61 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю представника позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання незаконними дій органу місцевого самоврядування, його посадових і службових осіб та скасування рішення від 10 січня 2018 року, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

31 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та виконавчого комітету Луцької міської ради, у якому просила визнати незаконними дії органу місцевого самоврядування, його посадових і службових осіб - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та скасувати рішення від 10.01.2018 року щодо внесення запису про скасування державної реєстрації права власності за номером 12761886 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 і реєстрації на праві приватної власності за ОСОБА_2 ..

Позов мотивовано тим, що при прийнятті державними реєстраторами рішень про скасування державної реєстрації прав власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку кадастровий номер :11:104:0006 площею 0,0368 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером 01 за ОСОБА_1 та відповідно проведення реєстрації права власності за ОСОБА_2 , ними було порушено порядок скасування державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна та відповідно проведення реєстрації права власності за ОСОБА_2 , оскільки не було вчинено відповідних дій щодо проведення перевірки інформації про наявну державну реєстрацію обтяження права на нерухоме майно, як це передбачено нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 №1127, помилково встановлено відповідність заявлених прав на підставі начебто проведеного дослідження змісту судового рішення у цивільній справі №161/7817/16-ц, чим порушено права позивача.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України. Роз`яснено позивачу її право на звернення до суду для вирішення даного спору у порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати цю ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачі не подавали.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позовна заява містить самостійні вимоги у сфері публічно-правових відносин з приводу неправомірності дій суб`єкта владних повноважень - державного реєстратора та про скасування його рішення, пов`язаного із державною реєстрацією прав власності на земельну ділянку. При цьому предмет спору щодо майна або майнових прав відсутній.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень п.п.1, 2, 7, 8, 9, 19, 23 ч.1 ст.4 КАСУ:

1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

2) публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг;

7) суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

8) позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду;

9) відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача;

19) індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;

23) похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Згідно з п.п.2, 3 ч.1 ст.5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

За правилами п.1 ч.1 ст.19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (ч.3 ст.19 КАСУ).

Таким чином, визначальною ознакою для встановлення юрисдикції, до якої має бути віднесено спір, є суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Якщо порушення своїх прав позивач вбачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішенням органу державної влади або його посадової особи, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення її цивільних прав та/або обов`язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав має відбуватись за правилами цивільного судочинства.

Із позовної заяви вбачається, що припинення права власності позивача на земельну ділянку спричинене не діями державного реєстратора, а судовим рішенням у справі №161/7817/16-ц, яке набрало законної сили, яким визнано недійсними цивільно-правові угоди купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі яких позивач була зареєстрована її власником.

Тобто, оспорювані позивачем реєстраційні дії відбулися не під час вирішення спору щодо правомірності набуття позивачем земельної ділянки, а після уже вирішеного судовим рішенням спору щодо цього майна.

Посилання представника позивача на касаційне оскарження судового рішення у справі №161/7817/16-ц та зупинення дії цього рішення ухвалою Верховного Суду від 04.04.2018 року - відхиляються апеляційним судом, оскільки не змінюють позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі.

Позивач обґрунтовує незаконність відповідної реєстраційної дії саме порушеннями з боку державного реєстратора під час її здійснення, а тому така вимога не є похідною від будь-якої іншої вимоги, а є основною вимогою і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Предметом доказування у цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятого відповідачем рішення, яке за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень та повинне прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.

Дослідженню у цій справі підлягають владні управлінські рішення відповідача щодо реєстрації речових прав, прийняті/вчинені відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 не містить приватно-правових вимог щодо самої земельної ділянки, то цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Спір у цій справі стосується виключно проведення реєстрації права власності земельної ділянки, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання відповідачем - державним реєстратором владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер. А зазначення відповідачем і іншої особи - ОСОБА_2 не суперечить вимогам п.9 ч.1 ст.4 КАСУ.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваної ухвали, постановленої з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді