Ухвала

Іменем України

12 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 347/886/17

провадження № 61-16366ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкти оскарження: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжак Іван Іванович, головний державний виконавець Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджук Петро Петрович,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича (далі - головний державний виконавець Сапіжак І. І.), головного державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджук Петро Петрович (далі - головний державний виконавець Сіреджук П. П.).

Скарга обґрунтовувалась тим, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2009 року Бабинську сільську раду Косівського району зобов`язано встановити санітарну зону між належним ОСОБА_1 господарством та сільським цвинтарем. Судове рішення Косівським районним відділом державної виконавчої служби в Івано-Франківській області не виконано. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року скасовано постанову старшого державного виконавця Стефурака Р. М. про закінчення виконавчого провадження та направлено виконавче провадження для його відновлення. 25 жовтня 2016 року державний виконавець відновив виконавче провадження, проте у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» державна виконавча служба не вчинила будь-яких дій щодо виконання судових рішень. 09 березня 2017 року постановою державної виконавчої служби закінчено виконавче провадження з тих підстав, що Косівський районний суд Івано-Франківської області не направив оригіналу виконавчого листа від 11 червня 2013 року. Такі дії, на переконання заявника, є неправомірними, тому просив зобов`язати Косівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області виконати рішення суду за виконавчим провадженням від 08 квітня 2009 року № 2-А-44 на підставі виконавчого листа, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області 31 березня 2017 року у справі № 0910/2-а-4921/2011.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2017 року скаргу задоволено частково, визнано неправомірними дії головного державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука П. П., зобов`язавши його виконати рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області за виконавчим провадженням від 08 квітня 2009 року № 2-А-44 на підставі виконавчого листа Косівського районного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2017 року у справі № 0910/2а 4921/2011. Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що боржником за рішенням суду є сільський голова с. Бабин Косівського району Івано-Франківської області Самоціщук В. В., а тому виконувати судове рішення зобов`язаний відділ державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області. Суд першої інстанції дійшов висновку про помилковість направлення виконавчого листа для виконання на адресу відділу примусового виконання судових рішень Головного управління юстиції в Івано-Франківській області.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що подана ОСОБА_1 скарга на дії та бездіяльність головних державних виконавців стосується виконання судового рішення, ухваленого в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, а саме виконавчого листа від 31 березня 2017 року № 0910/2-а-4921/2011, тому і оскарження таких дій підлягає здійсненню у порядку, визначеному цим Кодексом.

ОСОБА_1 30 серпня 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанцій, яке просив скасувати, справу направити на розгляд по суті до Івано-Франківського апеляційного суду.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що скарга на рішення, дії та бездіяльність державної виконавчої служби вирішується в цивільному порядку судом, який видав виконавчий лист відповідно до положень Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення дає підстави для висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

У статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням обов`язковості виконання рішень.

Постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2009 року у справі № 2-А-44/2009 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність сільського голови Бабинської сільської ради ОСОБА_2 та зобов`язано його встановити санітарну зону між сільським кладовищем та господарством ОСОБА_1 , а також заборонено проведення поховань поза межами відведеної території для сільського кладовища.

Судове рішення у справі № 2-А-44// 2009 року постановлено за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

08 квітня 2019 року Косівським районним судом Івано-Франківської області виданий виконавчий лист № 2-а-44/09 року, який пред`явлений для виконання у відділ державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області.

Постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2012 року у справі № 0910/2-а-4921/2011 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконними дії заступника начальника відділу державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області щодо закриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-А-44 від 08 квітня 2009 року, визнано незаконною та скасовано постанову заступника начальника відділу державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області від 20 грудня 2011 року про закінчення виконавчого провадження, зобов`язано відділ державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області виконати рішення суду за виконавчим провадженням № 2-А-44 від 08 квітня 2009 року.

Судове рішення у справі № 0910/2-а-4921/2011 постановлено за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

31 березня 2017 року Косівським районним судом Івано-Франківської області виданий виконавчий лист № 0910/2-а-4921/2011.

04 квітня 2017 року головним державним виконавцем Сіреджуком П. П. повернуто виконавчий документ Косівського районного суду

Івано-Франківської області від 31 березня 2017 року № 0910/2-а-4921/2011, без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» .

13 квітня 2017 року головним державним виконавцем Сапіжаком І. І. повернуто виконавчий документ Косівського районного суду

Івано-Франківської області від 31 березня 2017 року № 0910/2-а-4921/2011, без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із діями головних державних виконавців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Косівського районного суду Івано-Франківської області зі скаргою у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За приписами статті. 383 ЦПК України(у редакції, чинній на час звернення до суду із скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частина друга статті 384 ЦПК України у вказаній редакції передбачала, що така скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Водночас частиною першою статті 181 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду із скаргою) визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Разом з тим частиною шостою статті 181 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду із скаргою) передбачено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Отже, наведені норми закріплюють загальне правило оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив вказане рішення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, дійшов вірного висновку, що заявник звернувся до суду із скаргою на рішення, дії та бездіяльності посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду, що ухвалене в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, з порушенням правил юрисдикції, на ці вимоги суд першої інстанції уваги не звернув.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Аналіз рішення суду апеляційної інстанцій, їх змісту та обґрунтування, а також доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики; Судом не встановлено неправильне застосування норм процесуального права.

Оскільки правильне застосування норми процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її реалізації чи тлумачення, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича, головного державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука Петра Петровича відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко