Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 727/9735/15-ц

провадження № 61-14225св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці в складі судді Волошина С. О. від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області в складі суддів: Міцнея В. Ф., Височанської Н. К., Литвинюк І. М., від 10 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АтлантТраст Трейд» (далі - ТОВ «Атлант Траст Трейд») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 05 листопада 2015 року між ним та ТОВ «Атлант Траст Трейд» було укладено договір фінансового лізингу № 00206 для придбання автомобіля IVECO DAILY 70 с 15, вартість якого на момент укладення договору становила 210 000 грн.

Перед укладенням договору представник відповідача в усній формі роз'яснив йому, що спочатку він повинен сплатити авансовий платіж в сумі 18 900 грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, після чого з ним буде укладено договір купівлі-продажу і через п'ять днів йому буде передано вказаний автомобіль.

В цей же день він сплатив 18 900 грн за оформлення договору фінансового лізингу.

Вважав, що відповідно до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» цей платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Крім того, у пункту 8.1 спірного договору сторонами погоджена вартість предмета лізингу лише на момент укладення договору, яка становить 210 000 грн без урахування податку на додану вартість, але за умовами договору ця вартість може бути змінена, тобто відповідачем не визначена остаточна вартість предмета лізингу.

За змістом оспорюваного договору лізингоодержувач фактично не може вплинути на вибір продавця та позбавлений можливості обрати предмет лізингу за вигідною для нього ціною.

Пунктом 9.4 договору лізингу також передбачено обов'язок лізингоодержувача доплатити різницю у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення цього договору. Водночас договором не передбачено обов'язок лізингодавця повернути лізингоодержувачу зайво сплаченої суми у разі придбання предмета лізингу за ціною, нижчою за ціну, передбачену договором.

Відповідно до пунктів 10.8 та 10.10 оспорюваного договору відповідач має право змінити розмір лізингових платежів шляхом укладення додаткової угоди. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір та вимагати повернення йому предмета лізингу без повернення лізингоодержувачу сплачених лізингових платежів.

Крім того, договором лізингу не передбачено відповідальності лізингодавця за невиконання умов цього договору.

Позивач зазначав, що відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови оспорюваного договору є несправедливими.

Відповідачем також порушено вимоги статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони здійснення нечесної підприємницької діяльності. Ці порушення полягають в тому, що відповідач при укладенні з ним договору лізингу ввів його в оману щодо призначення першого платежу в розмірі 18 900 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00206, укладений між ним та відповідачем, стягнути з відповідача на його користь сплачений платіж за оформлення цього договору в сумі 18 900 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений між учасниками справи лізинговий договір відповідає вимогам щодо його форми і змісту, його умови погоджені сторонами договору, не містять істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача і останнім не доведено обставин щодо несправедливості умов договору фінансового лізингу.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 10 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову, необ'єктивна і упереджено вирішили спір. Як указано скаржником, спірний договір містить несправедливі умови, що не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідачем під час укладення оспореного договору здійснювалась нечесна підприємницька практика, оскільки скаржнику не пояснили, що оплачені ним до укладення договору 18 900 грн є платежем за оформлення договору і така сума не відповідає обсягу робіт лізингодавця щодо підготовки документів для укладення договору. Крім того, відповідач знав, що не зможе придбати погоджений сторонами автомобіль за визначену договором суму в розмірі 210 000 грн, однак додав у спірний договір умову про зміну вартості автомобіля, яка буде визначена на момент його придбання. Умовами укладеного договору порушується принцип рівності сторін. Відповідач порушив права скаржника як споживача послуг. Суди дійшли помилкових висновків про відповідність оскарженого договору вимогам законодавства, зокрема статтям 203, 215 ЦК України.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 указував на те, що спірний договір лізингу не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а також статей 203, 215 ЦК України.

Судами встановлено, що 05 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Атлант Траст Трейд» було укладено договір фінансового лізингу № 00206.

Відповідно до пункту 1.2 указаного договору предметом фінансового лізингу є автомобіль IVECO DAILY 70 с 15, який був самостійно обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам.

Як вбачається з квитанції від 05 листопада 2015 року позивачем сплачено 9 % від вартості предмета лізингу в сумі 18 900 грн, що є платежем за оформлення договору лізингу.

Судами зазначено, що даний платіж не є лізинговим і не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з пунктом 4.1 договору лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу в строк, який передбачає розумний період часу, необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу, а також виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: платіж за оформлення договору; авансовий платіж; різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.5 статті 9 договору (за наявності).

Пунктом 9.1. оспорюваного договору передбачено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % на момент укладення договору.

Установлено, що позивачем не сплачено авансового платежу, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пунктом 9.4 статті 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених в пункті 9.5 статті 9 даного договору (за наявності), що було передбачено пунктом 4.1 договору, тому у відповідача не виник обов'язок підписати додаток № 2 до договору, придбати та передати предмет лізингу у користування позивачу.

Відповідно до пункту 12.1 договору лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та або частина авансового платежу. Платіж за оформлення договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до пункту 17.2 договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього.

Пунктом 17.4 договору лізингоодержувач своїм підписом засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку лізингодавця або його представників.

Згідно пункту 17.6 договору підписанням даного договору сторони підтверджують, що договір укладено у відповідності до положень, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 17.7 договору встановлено, що підписанням даного договору та додатку № 1 до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення представника ТОВ «АтлантТраст Трейд», що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору, уважно прочитав та зрозумів договір. Ознайомлений з умовами внутрішніх правил лізингодавця. Представником ТОВ «Атлант Траст Трейд» надано лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення даного договору та додатків до нього.

Судами зазначено, що згідно умов договору фінансового лізингу не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача і позивачем не доведено обставин щодо несправедливості умов договору фінансового лізингу.

Крім того, судами попередніх інстанцій указано, що між сторонами спору було укладено цивільно-правовий договір, який з погодженням усіх його істотних умов вчинено в належній формі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до положень частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у частині третій статті 18 вказаного закону і є вичерпним.

Згідно положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13.

Крім того, за положеннями частини першої пункту 5 частини другої та частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оспорений договір не порушує вимоги статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки судами установлено, що погоджені сторонами умови договору, не містять істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача та/або несправедливих умов. Судами попередніх інстанцій обґрунтовано враховано, що згідно пункту 17.6 договору підписанням даного договору сторони підтверджують, що договір укладено у відповідності до положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (вимоги частини першої статті 400 ЦПК України).

Разом з тим, згідно положень частини третьої статті 400 ЦПК Українисуд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Із висновком судів першої та апеляційної інстанції про те, що оспорений договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону щодо форми його укладення колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в указаній частині оскаржені судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положення частини другої статті 215 ЦК України правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, оспорений правочин може бути визнаний судом недійсним, з ініціативи однієї із сторін, у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом (нікчемність правочину).

Для правильного застосування статті 215 ЦК України встановлення обставин нікчемності правочину, тобто його недійсності в силу вимог закону, є визначальною.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Так, згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Спірний лізинговий договір містить положення, характері для договору найму транспортного засобу, укладеного із фізичною особою, тобто, на вказаний договір розповсюджує свою дію вимоги ЦК України, зокрема, в частині обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи.

Спірний договір укладено в простій письмовій формі і вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу № 00206 від 05 листопада 2015 року не були дотримані, у зв'язку із чим цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини другої статті 799 ЦК України, а тому такий договір є нікчемним.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 464/7192/15-ц (провадження № 61-3302св18), у постанові Верховного Суду від 05 березня 2018 року у справі № 731/45/16-ц (провадження № 61-9325св18), у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 613/433/16-ц (провадження № 61-2252св18), у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 641/1721/16-ц (провадження № 61-21929св18), тощо.

Такий висновок узгоджується також із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Суди першої та апеляційної інстанцій не застосували при вирішенні спору положення частини першої статті 220 ЦК України, статті 799 ЦК України та частини другої статті 806 ЦК України, а також не розмежували види недійсності правочинів і дійшли помилкового висновку про відповідність договору вимогам статей 203, 215 ЦК України, не врахувавши, що такий договір є нікчемним в силу закону і не породжує для сторін договору відповідних прав і обов'язків.

Крім того, статтею 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності договору.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно вимог частини п'ятої статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Сільвер та інші проти Сполученого Королівства (1983) Європейський суд з прав людини у справі навів таке роз'яснення: коли особа, наводячи аргументи, звертається із заявою про порушення гарантованих Конвенцією прав і свобод, вона повинна мати засоби правового захисту у відповідному національному органі як для того, щоб її питання було вирішене, так і з метою одержання, в разі необхідності, компенсації.

З урахуванням того, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, а вимоги частини п'ятої статті 216 ЦК України містять право суду застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, Верховний Суд застосовує наслідки недійсності нікчемного договору фінансового лізингу шляхом стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 18 900 грн сплачених останнім за нікчемним договором.

Відповідно до вимог статті 412 ЦК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на зазначене, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з підстав, визначених статтею 412 ЦК України, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, встановлення нікчемності договору фінансового лізингу № 00206 від 05 листопада 2015 року, стягнення з ТОВ «Атлант Траст Трейд» на користь ОСОБА_1 сплаченої за нікчемним договором 18 900 грн та відмову в задоволенні іншої частини вимог позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 10 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» на користь ОСОБА_1 18 900 грн, сплачених за нікчемним правочином.

В іншій частині вимог позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик