КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/8585/2019 Головуючий у 1-й інстанції - Котлярова І.Ю.
363/2331/17-ц Доповідач: Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Шебуєвої В.А.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю ,-

у с т а н о в и в:

У червні 2017 року позивач пред`явила позов до відповідача, у якому просила зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні кімнатою площею 11, 4 кв. м разом із лоджією 1,5 кв. м; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування позивача, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 виділити житлову кімнату площею 11,4 кв. м з лоджією; у користування відповідача виділити житлову кімнату площею 16,1 кв. м; у загальному користуванні сторін залишити: кухню 7,3 кв.м, вбиральню 1,3 кв.м, ванну кімнату 2,5 кв.м, коридор 8,1 кв.м; зобов`язати відповідача надати всім житлово-експлуатаційним організаціям дозвіл на розподіл особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в спірну квартиру. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті останнього, відкрилась спадщина, на яку їхня донька, ОСОБА_3 , отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом, а саме на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Інші 3/4 частини зазначеної квартири належать на підставі свідоцтва про право власності на житло відповідачу, рідному брату померлого. На даний час вона проживає в спірній квартирі разом з малолітньою донькою, так як раніше відразу після реєстрації шлюбу зі своїм чоловіком вселилась до неї в якості члена сім`ї дружини одного із співвласників квартири. Однак, після смерті чоловіка, вона не може знайти домовленості із відповідачем щодо користування спірною квартирою, оскільки останній постійно чинить перешкоди у користуванні належною її дитині частиною квартири.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні частиною квартири, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 . Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування позивача ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , виділити житлову кімнату площею 11,4 кв.м з лоджією;

- у користування відповідача ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 16,1 кв.м;

- у загальному користуванні сторін залишити: кухню 7,3 кв.м, вбиральню 1,3 кв.м, ванну кімнату 2,5 кв.м, коридор 8,1 кв.м.

Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 640 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування позивача, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , виділити частину житлової кімнати площею 6, 87 кв. м у кімнаті, що має площу 11, 4 кв. м;

- у його користування виділити житлову кімнату площею 16,1 кв.м та частину житлової кімнати у розмірі 4, 53 кв. м у кімнаті, що має площу 11, 4 кв. м та лоджію;

- у загальному користуванні сторін залишити: кухню 7,3 кв. м, вбиральню 1,3 кв. м, ванну кімнату 2,5 кв. м, коридор 8,1 кв. м.

У решті позовних вимог відмовити. Судовий збір покласти на позивача.

Уважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачу на праві приватної власності належить ј частина спірної квартири, що складає 6, 87 кв. м., а йому 3/4 частини квартири, що складає 20, 62 кв. м, що не було враховано судом першої інстанції.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 30.12.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Прізвище подружжя після одруження « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 » (а.с. 8).

Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 234 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом серії НМА №647025 після смерті ОСОБА_4 , його донька - ОСОБА_3 , успадкувалај частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10), а інша ѕ частини зазначеної квартири належить брату померлого, відповідачу в даній справі, на підставі свідоцтва про право власності на житло.

Згідно з висновками,наданимиВишгородським ВП ГУ НП в Київській області за результатами перевірки за зверненням ОСОБА_2 , останнянеодноразовозверталася до працівників поліції із повідомленнями, що відповідач перешкоджає у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 36-40).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, встановлюючи порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2 та у користування позивача виділивши житлову кімнату площею 11,4 кв.м з лоджією, а у користування відповідача - житлову кімнату площею 16,1 кв.м, залишивши в загальному користуванні сторін: кухню 7,3 кв.м, вбиральню 1,3 кв.м, ванну кімнату 2,5 кв.м, коридор 8,1 кв.м тазобов»язавшивідповідача не чинити перешкод у користуванні 1/4 частиною квартири, виходив з того, що сторони в добровільному порядку не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою. Відмовивши в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати всім житлово-експлуатаційним організаціям дозвіл на розподіл особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в спірну квартиру, суд зазначив, що вказане питання не належить до компетенції суду.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Частинами 2, 3 ст. 358 ЦК України визначено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Верховний Суд України у Постанові № 20 від 22.12.1995 року із змінами роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу ( п. 1 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року).

Відповідно до технічного паспорта на спірну квартиру, остання складається з 2-х кімнат житловою площею 27,5 кв.м, у тому числі 1-а кімната 11,4 кв. м, яка має вихід на лоджію розміром 1,5 кв.м, 2-а кімната 16,1 кв.м, 7,3 кв.м, вбиральня 1,3 кв.м, ванна кімната 2,5 кв.м, коридор 8,1 кв.м ( а.с.13-15).

Встановлюючи порядок користування спірною квартирою у спосіб запропонований позивачем, суд першої інстанції не врахував того, що спільне часткове майно сторін складається з двох житлових кімнат площею 11,4 кв.м з лоджією та 16,1 кв.м і жодна з кімнат не відповідає за розміром частці , що належить на праві власності доньці позивача.

Так, ОСОБА_7 належить ј частина спірної квартири, розмір житлової площі якої становить 27,5 кв.м, тобто на частку доньки позивача припадає 6,87 кв.м.

Надання у користування позивача ізольованого приміщення, кімнати розміром 11,4 кв.м з лоджією, суттєво погіршить права іншого співвласника майна, відповідача в справі, частка власності якого в спірному майні становить ѕ, що складає 20,61 кв.м житлової площі.

Так, на підставність можливості виділення позивачу в користування ізольованої кімнати розміром 11.4 кв.м з лоджією, суд першої інстанції послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в Постанові від 17.02.2016 року в справі №6-1500цс15, відповідно до якого потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Проте, встановивши порядок користування у спосіб запропонований позивачем, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вищевказані відхилення від реальних часток сторін у спільному майні не є незначними, оскільки фактично позивач користуватиметься житловою площею, яка майже вдвічі перевищує розмір, належної її доньці частки в спірному майні.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача (у даному випадку співвласника) про поділ житлового приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього.

Встановивши порядок користування у спосіб запропонований позивачем, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач пропонує виділити ізольоване жиле приміщення, яке за розміром є меншим за жилу площу, що припадає на нього не собі, а відповідачу, що не ґрунтується на моральних засадах суспільства.

При цьому слід зазначити, що виділивши у користування позивача ізольоване приміщення, яке має вихід на лоджію, при тому, що кімната виділена в користування відповідача виходу на лоджію не має, суд фактично порушив рівність прав та забезпеченість рівних умов здійснення цих прав відповідача.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні вимог позивача про встановлення порядку користування спірною квартирою у запропонований нею спосіб як такий, що суттєво порушує права іншого співвласника.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись і з висновком суду про задоволення вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою, що є спільною власністю.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, на підтвердження позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, ОСОБА_2 надала висновки Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області за результатами перевірки за зверненням ОСОБА_2 від 07.11.2016 року (два висновки), 28.10.2016 року, 10.01.2017 року та 27.06.2017 року.

Так, відповідно до висновків: від 07.11.2016 року, ОСОБА_2 пояснила, що 05.11.2016 року близько 14 год. 00 хв. перебувала за адресою: АДРЕСА_2 і в неї виник конфлікт з ОСОБА_1 через спірні питання щодо розподілу квартири; від 28.10.2016 року ОСОБА_2 пояснила, що після смерті її чоловіка, його брат ОСОБА_1 не віддає свідоцтво про його смерть, а прийшовши до квартири повідомив її, що має намір заселити до квартири квартирантів та вимагав, щоб вона покинула з донькою квартиру;від 10.01.2017 року ОСОБА_2 звернулась до поліції за фактом неправомірних дій невідомих, проте в цей же день звернулась із заявою не розглядати її повідомлення, оскільки в даній ситуації розібралась самостійно та претензій по даному факту ні до кого не має; від 27.06.2017 року ОСОБА_2 пояснила, що перебуваючи за місцем проживання в неї виникла сварка із братом її покійного чоловіка ОСОБА_1 ( а.с.36-40).

Аналізуючи надані позивачем докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що з них не можна встановитинаявність обставин (фактів), про які стверджує ОСОБА_2 , тобто перешкоджання у користуванні спірною квартирою. Під час усіх виїздів поліції за зверненнями ОСОБА_2 , остання знаходилась в квартирі за місцем проживання, тобто факту того, що відповідач перешкоджав їй у доступі до квартири чи перешкоджав у користуванні зафіксовано не було і про це позивач поліції не зазначала.

Отже, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що надані позивачем докази вказують на наявність обставин (фактів), що обґрунтовують вимогу останньої щодо існування з боку відповідача перешкод щодо користування квартирою.

Крім того, відповідно до норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» як у редакції на час розгляду справи судом першої інстанції ( ст.ст. 19,20), так і в новій редакції, яка набрала чинності 01.05.2019 року, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах ( ст. 12).

Розділом IV Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулюється порядок укладання договорів у сфері житлово-комунальних послуг. Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинкуЗ пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. ( частини 1, 4 ст.13).

Отже, позивач, у разі бажання упорядкувати свої обов`язки зі сплати комунальних платежів, має право звернутися до підприємств, які надають комунальні послуги, для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах і тільки в разі виникнення спору може звернутися до суду з позовом про захист споживчих прав.

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, унаслідок чого неправильно визначив підставу, за якою відмовив ОСОБА_2 у задоволенні вимоги щодо розподілу особових рахунків.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, розподіливши судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнувши з позивача на користь відповідача, сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( місце реєстрації: АДРЕСА_5 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків: невідомий, номер і серія паспорта: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1056,40 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

В.А. Шебуєва