Постанова

Іменем України

09 вересня2019 року

м. Київ

справа № 752/14920/18

провадження № 61-6234св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (далі - КП «Житло-сервіс») про визнання недійсним договору про надання послуг.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 липня 2016 року між ОСОБА_1 та КП «Житло-сервіс» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за умовами якого відповідач зобов`язався надавати позивачу послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 . На момент укладення спірного договору Київською міською державною адміністрацією не приймалося розпорядження про визначення відповідача виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території за вищевказаною адресою. У зв`язку з цим, відповідач є неналежною особою на укладення спірного договору. Договір, укладений між сторонами, не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та завідомо суперечить актам цивільного законодавства та інтересам позивача, укладений з порушенням вимог пункту 4 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору).

Просила визнати недійсним з моменту укладення договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2016 року між нею та відповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що немає підстав для визнання недійсним спірного договору.

Аргументи учасників справи

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального справа. Позивач не була належним чином повідомлена апеляційним судом про дату та час судового розгляду. Апеляційний суд неправильно застосував статті 634, 901, 903 ЦК України, пункт третій частини другої статті 20, статтю 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», у редакції станом на момент укладення спірного договору, оскільки дані норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Вважає, що необхідно застосувати пункт четвертий частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», частину першу статті 6 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», статті 203, 215 ЦК України. Товариство не було наділено повноваженнями визначити відповідача виконавцем наведених послуг, оскільки це виключні повноваження КМДА. Відповідач є комунальним підприємством, яке відноситься до сфери управління відповідного Департаменту КМДА, а не товариства, що виключало підстави для здійснення останнім функцій управління та розпорядження суб`єктом комунальної власності. Безпідставним є посилання суду на наказ, оскільки товариство не було власником будинку, а було лише забудовником та власником матеріалів з яких його будували. Право власності за товариством на будинок не реєструвалося, оскільки його власниками є інвестори квартир у будинку, тому права та обов`язки товариства припинилися після введення будинку у експлуатацію. Спірний договір укладено з порушенням вимог статті 203 ЦК України, а тому є недійсним в силу приписів статті 215 ЦК України, оскільки укладений відповідачем без відповідних повноважень, тобто без його вільного волевиявлення на укладення.

Позиція інших учасників справи

Представником КП «Житло-сервіс» - Братищенком Ю. О. подано відзив на касаційну скаргу, в якій він просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/14920/18, витребувано зазначену цивільну справу з суду першої інстанції.

20 травня 2019 року цивільна справа № 752/14920/18 надійшла до Верховного Суду.

21 червня 2019 року цивільна справа передана судді-доповідачу Дундар І. О.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

КП«Житло - сервіс» згідно статуту здійснює санітарне та технічне обслуговування будинків та прибудинкових територій, надання мешканцям, організаціям та підприємствам комунальних та інших платних послуг, збір квартирної плати, плати за надання комунальних послуг, плати за пайову участь у витратах на утримання будинків, укладання договорів з організаціями та підприємствами та здійснення обліку і контролю за виконанням договірних обов`язків, виконуючи при цьому функції технічного нагляду, матеріально-технічне забезпечення робіт з утримання житлових будинків та прибудинкової території.

27 червня 2016 року між ОСОБА_1 та КП «Житло - сервіс» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за умовами якого відповідач зобов`язувався надавати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 , а позивач - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених договором.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2016 року між нею та відповідачем, позивач вказувала, що рішення ПАТ ХК «Київміськбуд» про визначення відповідача виконавцем житлово-комунальних послуг в зазначеному будинку є нікчемним.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладених у постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є : пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що підстави до визнання недійсним договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 , укладеного 29 липня 2016 року відсутні.

Крім того, позивач, як один з співвласників будинку сама уклала договір з КП «Житло-сервіс», що відповідає вимогам п. 1.6 вищезазначеного порядку, відповідно до якого - виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно.

Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення позивача апеляційним судом про дату та час судового розгляду, спростовуються матеріалами цивільної справи в яких міститься рекомендоване повідомлення про вручення ОСОБА_1 21 лютого 2019 року судової повістки на 13 березня 2019 року о 10 год. 45 хв. ( а. с. 117).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат