Постанова

Іменем України

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 524/370/16-ц

провадження № 61-23312св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Карпушина Г. Л., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він 12 червня 2006 року отримав у кредит 5 000 000 мавриканських рупій (еквівалент 162 866,45 доларів США). У липні 2006 року за вказані кошти придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

02 грудня 2006 року він та ОСОБА_2 уклали шлюб.

У 2009 році за вказані кошти придбав трикімнатну квартиру в будинку АДРЕСА_2 , яку оформив на відповідача. У травні цього ж року вони обміняли трикімнатну квартиру на вулиці Радянській , 24 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , яка знаходилась поруч з придбаною раніше однокімнатною квартирою. У 2010 році об`єднали дві вищевказані квартири в одну чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , та зареєстрували право спільної сумісної власності.

Джерелом придбання вказаного нерухомого майна були кредитні кошти та його особисті кошти, які він пересилав відповідачу. Спільного господарства вони не вели, він проживав у Республіці Маврикій і лише інколи приїжджав до міста Кременчука Полтавської області, тому просив суд визнати квартиру АДРЕСА_5 його особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2017 року рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірна квартира придбана за час шлюбу виключно в інтересах сім`ї, позивач має на праві власності частину спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2010 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з постановою апеляційного суду, ОСОБА_1 у червні 2017 року звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що сторони спільно ніколи не проживали та спільного бюджету не вели, що підтвердила і сама відповідач.

Крім того, він надав докази на підтвердження того, що джерелом набуття права власності на спірну квартиру були його особисті кошти, та кошти отримані у кредит, проте апеляційний суд безпідставно не взяв їх до уваги та не обґрунтував належним чином неприйняття цих доказів.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просила залишити без задоволення касаційну скаргу, а рішення суду апеляційної інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно та витребувано з Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області зазначену справу.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу № 524/370/16-ц передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Апеляційний суд установив, що 02 грудня 2006 року сторони уклали шлюб, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування сторін у шлюбі було набуте нерухоме майно.

Предметом спору є квартира АДРЕСА_5 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2010 року.

Реєстрація права власності відбулась на підставі спільної заяви № 10 * 12395про реєстрацію прав власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_5 , поданої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 листопада 2010 року до комунального підприємства «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилаючись на норми статті 57 СК України, просив визнати за ним право особистої приватної власності на вказане майно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Отже згадана вище презумпція спільної сумісної власності подружжя може бути спростована одним із подружжя за умови доведення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, посилався на те, що джерелом придбання спірного нерухомого майна були кредитні кошти та його особисті кошти, які він пересилав своїхй дружині, а тому просив суд відповідно до статті 57 СК України визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Під час розгляду справи апеляційним судом установлено факт перерахування ОСОБА_1 коштів у період 2006-2007 років.

Зокрема, відповідно до довідок ПАТ КБ «Індустріалбанк» від 13-14 січня 2016 року на відкритий на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок в іноземній валюті № НОМЕР_1 надійшли грошові кошти із-за кордону, а саме республіки Маврикій: 26 травня 2006 року - у розмірі 161 400,00 дол. США, 10 травня 2006 року - 19 975,00 дол. США; 30 травня 2006 року - 9 900,00 дол. США; 30 травня 2005 року - 21 715,00 дол. США; 21 червня 2006 року - 129 786,00 дол. США; 27 листопада 2006 року - 17 500,00 дол. США; 13 квітня 2007 року - 10 000, 00 дол. США; 18 квітня 2007 року - 49 000,00 дол. США; 11 травня 2007 року - 2 000,00 дол. США, 16 травня 2007 року - 86 868,00 дол. США.

На поточний рахунок в іноземній валюті № НОМЕР_2 надійшли грошові кошти у розмірі 5 190,00 євро.

Проте цільове призначення цих коштів не було визначене і судом не встановлено, що ці кошти були витрачені в якості платежів за спірне майно.

Надавши належну оцінку усім доводам і зібраним доказам та, з урахуванням встановлених обставин,суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з огляду на недоведеність позивачем того, що спірна нерухомість є його особистою приватною власністю, придбана за його особисті кошти, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя ним не спростовано, що є його процесуальним обов`язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що сторони спільно ніколи не проживали і спільне господарство не вели, оскільки такі твердження спростовуються рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, згідно з яким сімейно-шлюбні відносини сторни припинили у лютому 2015 року. Вказане судове рішення набрало законної сили 13 лютого 2016 року.

Посилання у скарзі на те, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини справи щодо придбання спірного майна, щодо походження коштів, за які придбане спірне нерухоме майно, та що останнє не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів також відхиляє, оскільки вони по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук