Справа № 442/1845/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1320/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львіського апеляційного суду у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк» доОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору,-

в с т а н о в и л а :

Позивач Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», звернувся в суд із позовом доОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору, в обґрунтування якого посилається на те, що 07.11.2006 року між Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та відповідачем був укладений Кредитний Договір № KF 41290, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 15 000, 00 доларів США, під 14 % річних. Позивачем умови договору виконано та надано відповідачу кредит згідно зазначеної суми, що стверджується заявою на видачу готівки № 1346_15 від 28.11.2006 року та заявою на видачу готівки № 1346_11 від 13.11.2006 року. Відповідач порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість в розмірі 6 196, 22 доларів США, а тому звертаються до суду із вказаним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» доОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору - задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF 41290 від 07.11.2006 року в розмірі 6 196, 22 доларів США, що станом на 20.01.2017 року еквівалентно 170 037 грн. 65 коп. Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги жодного доказу представленого відповідачем, в оскарженому рішенні не зазначено надані апелянтом докази по справі. Так, Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області вже розглядався спір між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, позовні вимоги задоволено, рішення набрало законної сили та є виконане, що підтверджується копією квитанції від 10 березня 2015 року. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2015 року за апеляційною скарго ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 травня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлено, що заборгованість за кредитним договором останньою повністю погашена, відтак ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи. Починаючи з 12 травня 2015 року, після погашення заборгованості, жодної вимоги щодо існування будь - якої заборгованості по даному кредиту від позивача апелянт не отримувала. Звертає увагу й на те, що позивачем не надано жодного розрахунку заборгованості по кредиту, процентах, пені, представник не зміг пояснити в судовому засіданні, яким чином здійснював нарахування, і за який період. На думку апелянта, вимога про стягнення заборгованості на даний час є по своїй суті стягненням в подвійному розмірі, що суперечить приписам ст. 61 Конституції України. Оскільки в частині стягнення тіла кредиту вже є рішення суду, що набрало законної сили, то з часу набуття ним законної сили підлягають стягненню лише відсотки та пеня за прострочення сплати як тіла кредиту, на стягнення відсотків застосовується позовна давність. Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу,справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, кредитний договір № КF41290 від 07.11.2006 року діє до повного виконання то ПАТ «ВіЕс Банк» має право нарахувати відсотки до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції нре погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2006 року між Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та відповідачем був укладений Кредитний Договір № KF 41290, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 150 00,00 доларів США.

Відповідно до п. 1.1. Додатку №1 від 07.11.2006 року до кредитного договору № KF 41290 від 07.11.2006 року позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту (щомісячно та рівними сумами) згідно графіка зменшення ліміту по кредитній лінії в сумі 15 000 доларів США.

Відповідно до п.п. 1.3., 4.2. кредитного договору № KF 41290 проценти за користування кредитом встановлено в розмірі 14 % річних (у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом процент встановлюється в розмірі 17 % річних, після повного погашення простроченої заборгованості процентна ставка встановлюється 14 % річних), нарахування яких здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом з розрахунку 365/366 днів у році, на суму фактичної заборгованості, з дати надання кредиту по дату його повернення, періодами з першого по останнє число місяця.

Позивачем умови договору виконано та надано відповідачу кредит згідно зазначеної суми, що стверджується заявою на видачу готівки № 1346_15 від 28.11.2006 року та заявою на видачу готівки № 1346_11 від 13.11.2006 року.

Відповідно до зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) вимог статті 509 ЦК України зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За умовами кредитного договору № KF 41290 від 07.11.2006 року сторони погодили, що кінцевий строк погашення заборгованості по кредитній лінії не пізніше 07 листопада 2011 року.

Пунктом 1.2. Додатку № 1 від 07.11.2006 року до кредитного договору № KF 41290 від 07.11.2006 року встановлено, що у випадку недотримання позичальником даного графіку банк має право достроково припинити кредитування, розірвати договір та видати наказ про примусову оплату боргових зобов'язань позичальника, а також звернути стягнення на предмет забезпечення (заставу) чи стягнути борг з поручителя чи гаранта.

З матеріалів справи № 1306/8335/2012 вбачається, що 28 грудня 2010 року міжПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до кредитного договору № KF 41290 від 07.11.2006 року відповідно до якої починаючи з 01 грудня 2010 року позичальник зобов'язується здійснювати повернення кредиту щомісячно частинами в сумі не менше 39, 00 доларів США, в термін не пізніше останнього робочого дня місяця. Останній платіж сплачується в розмірі залишку заборгованості по кредиту в термін не пізніше 05 листопада 2021 року. Та відповідно внесли зміни в графік здійснення платежів по кредитному договору.

Отже, за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 05 листопада 2021 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 05 листопада 2021 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами «не пізніше останнього робочого дня місяця».

Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З матеріалів справи № 1306/8335/2012 також вбачається, що 25 квітня 2012 року ПАТ «Фольксбанк» направив ОСОБА_2 повідомлення-вимогу, яку остання отримала 12 травня 2012 року, про дострокове повне повернення кредиту протягом 45 календарних днів з дня направлення цього повідомлення, а в жовтні 2012 року звернувся з позовом в суд.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання.

Із врахуванням строку отримання вимоги строк повного дострокового погашення боргу настав 28 червня 2012 року.

26 жовтня 2012 року ПАТ «Фольксбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, скористався своїм правом на дострокове стягнення усієї суми заборгованості.

З матеріалів справи № 1306/8335/2012 вбачається, що згідно довідки-розрахунку загальної суми заборгованостіОСОБА_4 по кредитному договору №KF 41290 від 07.11.2006 року, станом на 24.10.2012 року, перед Публічним акціонерним товариством «Фольксбанк» така становить - 4793,95 $ (по курсу НБУ станом на 24.10.2012 року становить 38318,04 грн.), з яких : 4 391, 48 $ = 35 101, 10 гривні (заборгованість по кредиту); 3 83, 58 $ = 3065,95 гривні ( заборгованість по відсотках); та пені 18, 89 $ = 150, 99 гривні.

03 грудня 2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області ухвалено рішення про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», п.1.1. Статуту) заборгованість за кредитним договором № КБ 41290 від 07.11.2006 року в розмірі 4 793, 95 дол.США, що по курсу НБУ станом на 24.10.2012 року становить 38318,04 грн. та 597, 78 грн. судових витрат.

10 березня 2015 року позичальником перераховано на рахунок ПАТ «ВіЕс Банк» кошти у розмірі 38 318, 04 гривень.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ "Фольксбанк" заборгованості за кредитним договором в розмірі 38 318, 04 грн. та судових витрат в розмірі 490, 48 грн. та 107, 30 грн. за подання заяви про забезпечення позову закінчено у зв'язку із сплатою заборгованості в повному обсязі, що стверджується постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції від 25.03.2015 року (а.с. 85).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що позовна вимога позивача щодо стягнення з ОСОБА_4 заборгованості по кредиту (тіла кредиту) в сумі 3 031, 05 доларів США - є безпідставною, оскільки вся заборгованість по кредиту (в тому числі і тіло кредиту) розрахована станом на 24.10.2012 року була сплачена останньою в порядку виконавчого провадження в березні 2015 року.

Виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку і про відсутність у позивача підстави для нарахування та стягнення з боржника відсотків, обрахованих після ухваленого 03 грудня 2012 року рішення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Фольксбанк» по кредитному договору № KF 41290 від 07.11.2006 року, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось.

Відпоідно безпідставною є і позовна вимога про стягнення пені, яку позивач нарахував на вищевказані суми по тілу кредиту та відсотки за період з 1 лютого 2016 року по 19 січня 2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, разом із тим, таких вимог в контексті цього позову за період, коли зобов'язання залишалось невиконаним, не заявлено.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовийзбір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги сплачено 2885 грн. 62 коп. судового збору.

Відповідно, з Акціонерного товариства «Таскомбанк», який є правонаступником позивача, на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути 2 885 грн. 62 коп. судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, а рішення рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_4 - відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», доОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору № KF 41290 від 07.11.2006 року в розмірі 6 196, 22 доларів США, що станом на 20.01.2017 року еквівалентно 170037, 65 грн. - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» (код за , вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, 01032) ) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, АДРЕСА_1) 2 885 грн. 62 коп. (дві тисячі вісімсот вісімдесят п'ять грн. 62 коп.) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.