АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/125/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 307000000 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Пономаренка В.В.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2018 року, ухваленого в складі судді Олійник М.Ф., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2018 року ОСОБА_5 звернулась в суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на майно в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Углуватці Христинівського району у віці 86-ти років помер її батько ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, зокрема:

- на земельну ділянку площею 1,7175 га, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в адміністративних межах Угловатської сільської ради Христинівського району, кадастровий номер НОМЕР_1, що на підставі рішення Христинівського районного суду від 14 серпня 2013 року належала ОСОБА_7;

- на земельну ділянку площею 1,9358 га, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Угловатської сільської ради Христинівського району, кадастровий номер НОМЕР_2, що належала ОСОБА_7 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 22 серпня 2002 року;

- на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За життя спадкодавець ОСОБА_7 склав заповіт від 02 березня 2012 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Угловатської сільської ради Христинівського району, яким все належне йому майно заповів ОСОБА_5

Крім позивача спадкоємцем першої черги за законом є її рідний брат та син спадкодавця ОСОБА_6, який відповідно до приписів ст. 1241 ЦК України отримав право на 1/4 обов'язкову частку у цій спадщині як непрацездатний за віком син спадкодавця.

З метою оформлення права на спадкове майно ОСОБА_5 звернулася з заявою до приватного нотаріуса Христинівського районного нотаріального округу Бевзюк В.П., де була заведена спадкова справа № 205 за 2017 рік. Проте постановами від 14 березня 2018 року вих. № № 357/02-31, 358/02-31, 359/02-31 приватний нотаріус Бевзюк В.П. відмовив їй у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7 Підставою відмови вказано те, що ОСОБА_5 оспорює право ОСОБА_6 на 1/4 обов'язкову частку у спадщині після смерті їх батька ОСОБА_7

Позивач зазначає, що її покійний батько внаслідок свого похилого віку перебував на лікуванні в КЗ «ЦПМСД» Христинівського району та внаслідок наявних у нього хвороб був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, стороннього догляду та матеріальної допомоги. ОСОБА_6, маючи таку можливість, від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки відмовився. Більш того, відповідач неодноразово застосовував силу та насильство щодо свого рідного батька, викрадав з будинку батька документи, щоб той не зміг скласти заповіт та розпорядитись належним йому майном, оскільки вважав себе єдиним спадкоємцем. З цього приводу вони були змушені звертатись до правоохоронних органів.

Після смерті батька відповідач коштів на поховання та проведення поминальних днів не надавав, інших пов'язаних із цим дій не вчиняв.

Тому, на думку ОСОБА_5 є підстави для усунення ОСОБА_6 від права на спадкування після смерті ОСОБА_7

Також ОСОБА_5 в своєму позову зазначає, що перешкодою для визнання за нею права власності в порядку спадкування на спадковий будинок по АДРЕСА_1. є відсутність правовстановлюючого документа на нього.

Просила суд:

- встановивши факт ухилення відповідача ОСОБА_6 від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця та перешкоджання останньому в складенні заповіту, а також ненадання спадкодавцю допомоги, як особі, що перебувала у безпорадному стані, - усунути ОСОБА_6 від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Углуватка Христинівського району у віці 86-ти років;

- визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за заповітом на:

земельну ділянку площею 1,7175 га, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в адміністративних межах Угловатської сільської ради Христинівського району, кадастровий номер НОМЕР_1, що на підставі рішення Христинівського районного суду від 14 серпня 2013 року належала ОСОБА_7;

земельну ділянку площею 1,9358 га, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Угловатської сільської ради Христинівського району, кадастровий номер НОМЕР_2, що належала ОСОБА_7 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 22 серпня 2002 року;

житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1., що належав ОСОБА_7

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.

Вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суд за правилами позовного провадження. Крім того суд відмовив в задоволенні позову навіть в тій частині позовних вимог, яка була визнана відповідачем, а саме право ОСОБА_5 на 3/4 частини спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_7

Також суд не вирішив питання щодо можливості нотаріального оформлення спадкових прав на будинок за адресою: АДРЕСА_1., який за життя належав ОСОБА_7, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього.

ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення є законним і обґрунтованим. Апеляційна скарга фактично зводиться до власної переоцінки доказів. Вимоги позивачки про визнання права власності на усе батькове майно вважає передчасними. Просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивача не надано належних та допустимих доказів того, що позивач чи спадкодавець зверталися до відповідача за матеріальною допомогою, та того, що допомоги, яку надавала позивач та працівник органу соціального захисту населення, було недостатньо і спадкодавець потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідача, тому відсутні підстави для усунення відповідача від права на спадкування.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності на ? частини спадкового майна суд виходив з того, що умовою для звернення в суд з такою вимогою є неможливість визнання права власності на майно в нотаріальному порядку. Із постанови нотаріуса вбачається, що свідоцтво про право власності на вказану частину позивачці не було видано в зв»язку з її відмовою від його отримання та бажанням отримати право власності на все майно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Углуватка, Христинівського району у віці 86-ти років помер ОСОБА_7 (а.с. 48), який є батьком ОСОБА_5 (а.с. 46, 47) та ОСОБА_6 (а.с.64).

02 березня 2012 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті склав заповіт, яким все своє майно, де воно не було б та з чого не складалося заповів дочці ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 36).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

ОСОБА_6, згідно з пенсійним посвідченням серія НОМЕР_5 від 18 лютого 2011 року є пенсіонером за віком (а.с.109).

Згідно з ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

В п.19 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, які визначені ст.1241 ЦК України, є вичерпний і розширеного тлумачення не потребує.

Визначення поняття непрацездатної особи міститься в ч.3 ст.75 Сімейного кодексу України та в ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

З огляду на вище зазначене вбачається, що ОСОБА_6 має право на 1/4 частки спадщини, що відкрилася після смерті його батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Вбачається, що спадкоємці скористалися своїм правом та звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті їх батька (а.с. 56,57, 67) та 12 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області Бевзюк В.П. було заведено спадкову справу № 205/2017 після смерті ОСОБА_7 (а.с.55).

Проте, відповідно до Постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 14 березня 2018 року виданих приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області представнику ОСОБА_5 - ОСОБА_10 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_5 на спадкове майно яке залишилося після смерті її батька - ОСОБА_7, в зв'язку з тим, що 1/4 частку в праві власності на спадкове майно згідно ст. 1241 ЦК України необхідно видати спадкоємцю за законом, сину спадкодавця - ОСОБА_6, 1955 р.н., який є непрацездатним за віком (а.с.68-70). В тексті постанов вказано, що отримати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на 3/4 частини спадкового майна ОСОБА_5 не бажає.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно абзаців 1, 15, 16 п. 3.1 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

З огляду на вище зазначене вбачається, що позивачу ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_7, у зв'язку з тим, що вона бажає отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все спадкове майно, тоді як 1/4 частки, як обов'язкова частка на спадщину, даного спадкового майна належить ОСОБА_6 Отримати свідоцтво про право власності на 3/4 частини спадкового майна ОСОБА_5 не бажає.

Таким чином ОСОБА_5 не позбавлена можливості на отримання свідоцтва на право власності на 3/4 частки спадкового майна шляхом звернення до нотаріуса, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що її право на 3/4 частини спадкового майна не підлягає захисту в судовому порядку.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо будинку, який належав померлому, але не зареєстрований в органах БТІ, що позбавляє ОСОБА_5 можливості нотаріально оформити право власності на нього, є безпідставними.

Згідно копії спадкової справи, що була заведена після смерті ОСОБА_7, вбачається, що постановою нотаріуса було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, щодо видачі на ім'я ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., у зв'язку з тим, що 1/4 частку в праві власності на даний будинок необхідно видати ОСОБА_6 (а.с. 68).

Оскільки постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій була винесена не з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи на даний будинок, то звернення до суду про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, є передчасним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Також в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначає що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ст. 1224 ЦК України та не усунув ОСОБА_6 від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині, що відкрилася після смерті ОСОБА_7

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч.5 ст.1224 ЦК України).

Правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Отже, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував такої, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, за умови, що особа усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність доказів звернення позивача чи спадкодавця до відповідача за матеріальною допомогою, що допомоги, яку надавала позивач та працівник органу соціального захисту населення, було недостатньо і спадкодавець потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідача і що останній відмовився її надавати. Крім того позивач не надав доказів, що відповідач мав змогу надавати спадкодавцю таку допомогу.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи в задоволенні позову у частині, яка ніким не оспорювалась та право на яку підтверджено текстом заповіту суд фактично пропонує вирішити спір у позасудовому порядку, що не може бути підставою для відмови від позову, оскільки така позиція суперечить роз»ясненням викладеним в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. А твердження про те, що ухвалюючи рішення про відмову в цій частині позовних вимог суд фактично пропонує сторонам вирішити спір у позасудовому порядку є надуманими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на майно в порядку спадкування - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

В.В. Пономаренко

Повний текст постанови складений 07 лютого 2019 року.