Ухвала

Іменем України

04 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 756/6373/18

провадження № 61-48877ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, просив стягнути з відповідача 219 637, 93 грн безпідставно одержаних коштів, 171 966, 88 грн процентів за безпідставне користування грошовими коштами; 100 000, 00 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Одночасно із позовною заявою подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке зареєстроване на ім'я ОСОБА_5 та заборони відповідачу та третім особам укладати будь-які договори стосовно нерухомого майна, яке зареєстроване на ім'я відповідача.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року ухвалу суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_5: земельну ділянку 0, 12 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада, кадастровий номер НОМЕР_2, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18; земельну ділянку 0, 12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_3, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18; 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтовувалась тим, що факт звернення ОСОБА_4 до суду із зазначеним позовом свідчить про наявність спору між сторонами, оскільки предметом позову є велика сума грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, з метою забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду засобами поштового зв'язку, ОСОБА_5 просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року та залишити в силі ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2018 року.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що доводи позивача про те, що існує реальна загроза утруднення виконання чи неможливість виконання рішення суду в подальшому, ґрунтуються на припущеннях, крім того суду не надано доказів, що інформація, отримана позивачем щодо наявного майна у ОСОБА_5, є достовірною, також судом не відображено, чи взяв суд до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року касаційну скаргу заявника залишено без руху та надано заявнику строк для її виконання.

У січні 2019 року від заявника на адресу суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу разом з клопотанням про виправлення недоліків, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

За правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому при виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчиться, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою з'явою, позовним вимогам.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна (параметри, за якими здійснювався запит: фізична особа ОСОБА_5, РНОКПП: НОМЕР_1), відповідачу на праві власності належить наступне нерухоме майно: земельна ділянка 0, 12 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада, кадастровий номер НОМЕР_2, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18; земельна ділянка 0, 12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_3, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18; 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; 1/6 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши ціну позову, зробив правильний висновок про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне ОСОБА_5 нерухоме майно може призвести до відчуження спірного майна відповідачем та переходу права власності до третіх осіб, що, в свою чергу, призведе до утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволенні позовних вимог. Оскільки арешт майна відповідача дійсно є об'єктивно обумовленим заходом забезпечення позову, спроможним забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, і обґрунтовано забезпечив позов у такий спосіб.

Правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права при частковому задоволенні заяви про забезпечення позову, мотивуванні судового рішення не викликає розумних сумнівів.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм матеріального та процесуального права судом та апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик