Номер провадження: 22-ц/813/1370/19
Номер справи місцевого суду: 496/4464/17
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/4464/17

Одеський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування коштами, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі суді Буран В.М. о 13 годині 44 хвилині 26 вересня 2018 року, повне рішення складено 26 вересня 2018 року,

встановив:

У грудні 2017 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 суму загального боргу за договором позики від 15 листопада 2013 р. в розмірі - 172 871,27 грн., інфляційні втрати у розмірі - 95 343,27 грн., три відсотки річних в розмірі - 4 394 грн. станом на 16.11.2017 р..

В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що 15 листопада 2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку написану ним власноручно, згідно якої він отримав від позивача - 73 134 грн. у борг із зазначенням терміну повернення коштів до - 15 листопада 2015 року. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути кошти та відповідач пояснив те, що на цей час він не має змоги повернути кошти та вмовляв позивача, що при найменшій нагоді він поверне позивачу кошти, але на час подання вказаного позову відповідач взагалі відмовився повертати кошти. Останній раз, коли сторони по справі спілкувались, відповідач пояснив, що коштів у нього немає і повертати борг він взагалі відмовляється. Також позивачка зазначає, що з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань перед позивачем, відповідач запевнив її, що у разі неповернення в строк грошових коштів, належна йому 1/3 частина квартири за адресою - АДРЕСА_1 , переходить у власність позивачки, про що особисто зазначив в розписці про отримання грошових коштів від 15 листопада 2013 року (а. с. 2 -10).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму загального боргу за договором позики від 15 листопада 2013 року в розмірі - 141 712,25 грн., яка складається з: - сума позики - 73 134,00 грн.; - відсотків на рівні облікової ставки НБУ у розмірі - 35 986,87 грн.; - інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання у розмірі - 26 297,85 грн.; - 3 % річних у розмірі - 6 293,53 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі - 1 417,12 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів. Відповідач не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання з повернення коштів, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики, відсотків з 15.11.2015 року, інфляційних витрат та 3 % річних є обґрунтованими (а. с. 75 - 79).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. Апелянт вказує, що задовольняючи цивільний позов, суд першої інстанції помилково виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами фактично є договором позики. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем уточнено позовні вимоги з порушенням ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Крім того, суд першої інстанції не врахував факт отримання позивачем 16 000 грн. в рахунок погашення боргу за вищенаведеним начебто договором позики.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Григоренко О.В. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Адвокат Мироненко Н.Л. - представник ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів невірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме невірно встановив розмір суми боргу. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 207, 525, 526, 527, 545, 629 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 49, 263, 264 ЦПК України) права.

Судом встановлено, що 15.11.2013 року відповідачем була написана розписка, про отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 73134,00 гривень у рахунок погашення зобов`язань фінансового кредитного договору, предметом іпотеки якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої він являється, де право власності належить в трьох рівних частках відповідачу 1/3 частина, ОСОБА_4 1/3 частина, ОСОБА_5 1/3 частина. Грошові кошти беруться на строк 24 місяці (до 15.11.2015 р.) у випадку неповернення грошових коштів у встановлений строк, частина квартири, яка йому належить за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності переходить у власність ОСОБА_1 (а. с. 13).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи те, що згідно до розписки ОСОБА_1 отримала 16000,00 грн. від ОСОБА_6 (а. с. 48), який діяв від імені ОСОБА_2 згідно до цивільно-правового договору доручення від 01.12.2017 року (а. с. 47), предметом якого було передання коштів у сумі 16000,00 грн. в рахунок виплати за листом-розпискою від 15.11.2013 року, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач визнає свій обов`язок по погашенню заборгованості за договором позики. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказане підтверджує визнання відповідачем обов`язку сплачувати позивачу кошти відповідно до вищенаведеної розписки (договору позики).

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування у даній справі між сторонами правовідносин за договором позики. Доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини які виникли між сторонами по справі не можна вважати договором позики дійсності не відповідають.

Між тим апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розміру суми стягнення з відповідача боргу виходячи з наступного.

За правилами частини 3 статті 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем правил частини 3 статті 49 ЦПК України. Відповідно до матеріалів справи представник позивача уточнила позовні вимоги шляхом подання розрахунку боргу в судовому засідання 26 вересня 2018 р. про що і зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Підготовче засідання було закінчено 07 лютого 2018 р., а отже невірним є задоволення позовних вимог саме в редакції поданій з порушенням вимог частини 3 статті 49 ЦПК України.

Крім того, відповідно до мотивувальної частини оскаржуваного рішення, судом першої інстанції звернуто увагу на те, що зобов`язання за наведеним договором позики частково виконано (сплачено 16000 грн. в рахунок погашення вищевказаного боргу), але це не знайшло своє відображення при визначенні судом першої інстанції розміру боргу за позикою. При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що рішення суду першої інстанції в цій частині позивачем не оскаржується.

Вбачаючи вказане вище, помилковим також є висновок суду про стягнення процентів за договором позики. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за договором позики задоволенню не підлягають але це не позбавляє позивача можливості подати окремий позов з вимогою щодо стягнення вказаних процентів з відповідача.

З врахуванням наведеного загальний розмір боргу відповідача позивачу за вищевказаним договором позики складає - 82 591, 76 грн. (розмір боргу за позикою становить - 57 134 грн. = 73 134 грн. - 16 000 грн. + інфляційні витрати за прострочення грошового зобов`язання - 20 544, 24 = 26 297, 85 грн. - 5753, 61 грн. + три відсотки річних у розмірі - 4 913, 52 грн. = 6293, 53 - 1380, 01).

Отже на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування між сторонами правовідносин позики, необхідність стягнення суми боргу за позикою, інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання та трьох відсотків річних. Разом з тим, невірним є висновки суду щодо розміру вказаних сум.

Апеляційна скарга є частково обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в редакції поданій 07 грудня 2017 р. та з урахуванням часткового виконання відповідачем покладених на нього наведеним договором позики обов`язків за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 864 грн.; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 1296 грн. 69 коп..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування коштами, інфляційних втрат та трьох відсотків річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) заборгованість за договором позики від 15 листопада 2013 року в розмірі - 82 591 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот дев`яносто одна) грн. 376 коп., яка складається з: - борг за позикою - 57 134 (п`ятдесят сім тисяч сто тридцять чотири) грн. 00 коп.; - інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання у розмірі - 20 544 (двадцять тисяч п`ятсот сорок чотири) грн. 24 коп.; - три відсотки річних у розмірі - 4 913 (чотири тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 52 коп..

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування коштами - відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) судовий збір у сумі - 864 (вісімсот шістдесят чотири) грн. 00 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків - НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі - 1 296 (одна тисяча двісті дев`яносто шість) грн. 69 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 вересня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе