Справа № 462/1724/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Колобич О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця Ѕ частки квартири та визнання покупцем Ѕ частки квартири за договором купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася у суд з позовом до відповідачів, уточнивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 22 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 1704, в частині покупця Ѕ частки квартири, перевести на ОСОБА_1 права та обов»язки покупця Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 22 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 1704 та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2. Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що до 22 липня 2009 року вона проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належала їй на праві приватної власності. Крім неї у цій квартирі був зареєстрований її син ОСОБА_6, хоча фактично проживав у селі в своєї дружини ОСОБА_3 Стосунки між нею і сином на той час були нормальні, він постійно приїжджав до неї, допомагав їй у веденні домашнього господарства, оскільки вона не могла за станом здоров»я. Син постійно просив її продати квартиру, а за виручені кошти придбати більшу квартиру на праві спільної сумісної власності для них та його сім»ї. Зважаючи на свій стан здоров»я, похилий вік та необхідність постійного догляду, вона погодилася продати свою квартиру і за спільні кошти придбати квартиру більшої площі. Так, 22 липня 2009 року вона продала свою квартиру та отримані від продажу кошти в сумі 35 тисяч доларів США передала сину ОСОБА_6 для оплати половини вартості квартири АДРЕСА_3. Між нею та сином була усна домовленість, що сума від продажу її квартири становить Ѕ частину вартості нової квартири та витрат на проведення ремонту. В цей же день 22 липня 2009 року ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу квратири №35 по вул. С.Петлюри, 37 у місті Львові з ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 Згодом син пояснив їй, що оформив договір купівлі-продажу квартири лише на себе щоб уникнути в майбутньому додаткових витрат при оформленні спадщини після її смерті та зобов»язувався до смерті опікуватися нею. Після придбаня спірної квартири вона разом з сином та його сім»єю вселилися в квартиру і в ній вони проживають по даний час. Згодом відносини між нею та сином, його дружиною і дітьми погіршилися, вони стали ображати та погрожувати їй, не дозволяють користуватися туалетом і ванною кімнатою, що змушувало її звертатися до правоохоронних органів. На даний час відповідачі заперечують її право на Ѕ частки спільної власності на квартиру, однак такі їхні дії суперечать чинному законодавству. За наведенного просить позов завдовольнити.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, поликаючись на мотиви такого, та додатково пояснили, що в період 2006 - 2007 роки позивачка перенесла дві операції на серце. До липня 2009 року вона проживала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_4, яка належала їй на праві приватної власності, а син позивачки - ОСОБА_6 разом з дружиною ОСОБА_3 і двома доньками проживали в орендованій квартирі у м.Львові. В 2009 році ОСОБА_6 запропонував позивачці продати її квартиру і за отримані від продажу такої кошти, а також за кошти, що нададуть батьки його дружини, купити більшу квартиру, в якій його сім»я разом з позивачкою будуть проживати. Зважаючи на свій стан здоров»я, позивачка погодилася на пропозицію сина, при цьому вони домовилися, що нова квартира буде придбана на ОСОБА_6, а позивачка буде в ній зареєстрована і проживати, не сплачуючи житлово-комунальних послуг. Так, 22 липня 2009 року позивачка продала свою квартиру та отримані від продажу кошти в сумі 35 тисяч доларів США передала ОСОБА_6 В цей же день ОСОБА_6 придбав трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 за 57000 доларів США. Ствердили, що позивачка добровільно віддала сину кошти на купівлю ним квартири і жодної домовленості стосовно придбання для позивачки та оформлення на неї права власності на половину квартири між нею і сином не було. В подальшому позивачка разом з сім»єю сина вселилася у вказану квартиру, в якій вони проживають по даний час, при цьому позивачка займає одну з кімнат площею 10 кв.м. Згодом відносини між позивачкою та її сином, невісткою і внуками погіршилися, вони стали погрожувати її виселенням, не дозволяють користуватися кухнею і ванною кімнатою, в цілому умови її проживання в квартирі стали нестерпними, у зв»язку з чим позивачка звернулася з даним позовом до суду. Оскільки квартира була придбана також і за кошти надані позивачкою, вважають, що вона має право на половину цієї квартири. Просять позов задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позову не визнав та зазначив, що дійсно позивачка продала свою квартиру за 35000 дол. США та добровільно віддала вказану суму грошей своєм синові відповідачу ОСОБА_6 для придбання ним квартири АДРЕСА_5, в якій позивачка разом з сім»єю сина мала проживати, при цьому жодної домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 стосовно придбання квартири для позивачки та оформлення за нею права власності на частину квартири не було, що також підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 23 липня 2009 року, зі змісту якої випливає, що позивачка віддала сину кошти для придбанння ним вказаної квартири. Вважає, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2009 року недійсним в частині покупця Ѕ частки квартири, визнання позивачки покупцем Ѕ частки квартири за договором купівлі-продажу від 22 липня 2009 року та визнання за нею права власності на половину квартири. Крім цього, як на підставу для відмови в позові представник відповідачки покликається на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, так як договір купівлі-продажу квартири був укладений 22 липня 2009 року, про що позивачка знала ще в липні 2009 року. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з»явився, проте подав до суду письмове пояснення, в якому зазначив, до укладення оспорюваного договору місцем зареєстрованого проживання його та його дочок була однокімнатна квартира АДРЕСА_4, яка належала його матері ОСОБА_1 Оскільки у вказаній квартирі місця для проживання його сім»ї було недостатньо, а іншого житла не було, він з дружиною деякий час вимушені були проживати на орендованій квартирі. У подальшому, з метою вирішення житлових питань було досягнуто домовленості про купівлю квартири АДРЕСА_5. Частину коштів на придбання квартири надала мати дружини, а іншу частину було надано з його сторони. Також вони з матір»ю домовилися, що вона дасть йому кошти у розмірі 35000 доларів США, які він докладе до придбання вказаної квартири та яка після цього буде оформлена на його ім»я. Вказані кошти мати надала йому добровільно, достименно знаючи та усвідомлюючи те, що покупцем згідно договору та власником вказаної квартири виступатиме саме він. Одразу ж після придбання квартири вони, в тому числі і мати, вселилися до придбаної ним квартири. Він неодноразово показував матері оформлені документи на квартиру та надавав їх матері, у тому числі для реєстрації її місця проживання. Жодних питань щодо таких документів у неї не було. Порядок користування квартирою склався таким чином, що мати займає ізольовану житлову кімнату площею 10 кв.м., обидві доньки житлову кімнату площею 12 кв.м., а вони з дружиною та малолітнім сином третю кімнату. Через деякий час у матері почали виникати побутові претензії до внучок і невістки, позбавлені будь-якого змісту, при цьому вони із розумінням ставляться до такої її поведінки, враховуюючи похилий вік, та уникають можливих конфліктів. Через деякий час від матері почали звучати погрози про відібрання квартири через суд і передачі такої комусь іншому, після чого було подано позов у даній справі. Вважає, що позовні вимоги його матері є необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Просить в позові відмовити.

Треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки, а тому суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 у судовезасідання не зявилася, проте подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, що суд вважає за можливе.

Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоводення не підлягає з наступних підстав.

Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частиною третьою передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а частиною п'ятою вказаної статті передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст.256, 257, ч.1 ст.261, ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 належала на праві приватної власності однокімнатна квартира АДРЕСА_4 і в такій були зареєстровано двоє осіб: власниця ОСОБА_1К та її син ОСОБА_6

22 липня 2009 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_15квартиру АДРЕСА_4 за 10142 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 липня 2009 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_15, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_16, зареєстрованого в реєстрі за №728 /а.с.13-15 т.1/.

22 липня 2009 року між ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1704, за умовами якого ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 продали, а ОСОБА_6 купив трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_6 за 79200 грн. /а.с.21 т.1/.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23390625 від 24 липня 2009 року, ОСОБА_6 зареєстрував у встановленому порядку право власності на квартиру АДРЕСА_7 /а.с. 19 зворот. Т.1/.

У своїй позовній заяві, як на підставу для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця Ѕ частки квартири, визнання покупцем Ѕ частки квартири та визнання права власності на Ѕ частину квартири, ОСОБА_1 покликається на те, що між нею та сином була усна домовленість, що половина квартири АДРЕСА_8 буде належати їй, оскільки вона надала кошти в сумі 35000 доларів США на придбана цієї квартири.

У судовому засіданні позивачка пояснила, що вона продала свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 за 35000 доларів США і в цей же день добровільно віддала своєму сину ОСОБА_6 вказану суму грошей на придбання ним трьохкімнатної квартири АДРЕСА_9, при цьому вона погодилася з тим, що покупцем і власником квартири буде ОСОБА_6, а вона лише буде зареєстрована і проживати у цій квартирі разом з його сімєю. У придбаній квартирі вона та відповідачі з дітьми зареєструвалися і стали всі проживати, при цьому вона зайняла ізольовану житлову кімнату найменшою площею. За деякий час відносини між нею та сином, невісткою і внучками погіршилися, між ними стали виникати непорозуміння і конфлікти на побутовому рівні. Між тим, у цій квартирі вона проживає по даний час.

Зазначені пояснення ОСОБА_1 повністю узгоджуються з поясненнями представника ОСОБА_3 - ОСОБА_17, письмовими поясненнями ОСОБА_6 та зібраними по справі доказами.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивачка добровільно віддала своєму сину ОСОБА_6 35000 доларів США на придбання ним квартири АДРЕСА_9, не виявила бажання бути покупцем цієї квартири і жодної домовленості між нею та сином про придбання на неї половини квартири не було, що також підтверджується розпискою від 23 липня 2009 року, підписаною ОСОБА_1, ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_18 на наступний день після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, за якою ОСОБА_1 продала свою квартиру за 35000 доларів США і гроші віддала своєму сину ОСОБА_6 на придбання квартири АДРЕСА_9, у якій вона буде зареєстрована і буде проживати до свого проживання.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, які би свідчили про придбання для неї половини спірної квартири, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця Ѕ частки квартири, визнання позивачки покупцем Ѕ частки квартири та визнання за нею права власності на частину квартири, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Крім того, суд зазначає, що позивачка, будучи продавцем своєї однокімнатної квартири за договором купівлі-продажу від 22.07.2009р., а відтак обізнаною з вимогами цивільного законодавства щодо порядку придбання та відчуження квартири, вселилась та зареєструвалася у спірній трьохкімнатній квартирі разом з відповідачами, при цьому достовірно знала, що не є покупцем цієї квартири за договором купівлі-продажу від 22.07.2009р., оскільки такого договору вона не підписувала, а отже наведені обставини свідчать про те, що позивачці ще у 2009 році було відомо про порушення її законних прав та інтересів. Однак, з даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 10 березня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення до суду, про застосування якого просить відповідач у своїй заяві, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позові.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця Ѕ частки квартири та визнання покупцем Ѕ частки квартири за договором купівлі-продажу квартири - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено - 04 лютого 2019 р.

Суддя: