Справа № 350/851/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/120/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа на стороні позивача: Служба у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки, з апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Рожнятівського районного суду від 22 червня 2017 року, постановленого суддею Калиній Г.В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом, у якому просила поновити строк позовної давності для звернення до суду та визнати недійсним договір іпотеки від 18 серпня 2006 року, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 07 жовтня 1995 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 За час шлюбу народилося двоє дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2000 року позивач із сім'єю проживають у спільно побудованому житловому будинку АДРЕСА_1.

18 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та її чоловіком ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 150 000 гривень, який зобов'язався повернути в строк до 15 серпня 2011 року з відповідними нарахуваннями.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, укладеним 18 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, згідно якого предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 306, 60 кв. м та земельна ділянка площею 1 425 кв. м, на якій розташований вказаний житловий будинок. Нотаріальне посвідчення цього договору відбулось 19 серпня 2006 року.

На підставі рішення суду позивач, її чоловік ОСОБА_2 та їхні діти ОСОБА_5, ОСОБА_4 виселені з житлового будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позивач зазначає, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_2 приховав факт реєстрації та проживання в житловому будинку, який є предметом іпотеки, їхньої неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Такий договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки та піклування, чим істотно порушено законні права та інтереси неповнолітньої, що призвело до позбавлення її права на житло.

Оскільки вказаний житловий будинок є єдиним місцем проживання сім'ї позивача, іншого житла немає, передача нерухомості в іпотеку відбулася без попередньої згоди органу опіки та піклування, позивач вважає, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним з моменту укладення як такий, що порушує майнові права її малолітньої на той час дочки.

Крім того, позивач вказує, що має психічне захворювання, тому даючи свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 оспорюваного договору іпотеки, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що є підставами для визнання вказаного договору недійсним.

Обґрунтовуючи пропуск строку звернення до суду зазначає, що пропустила його з поважних причин, оскільки наявне в неї захворювання позбавляло можливості вчасно звернутися з даним позовом до суду. На даний час стан її здоров'я значно покращився, що надає їй право на звернення з даним позовом до суду і є підставою на поновлення строку для звернення до суду.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 18 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який посвідчений 19 серпня 2006 року нотаріусом Рожнятівського нотаріального округу Ковальчуком Т.П. та зареєстрований у реєстрі за № Д-585.

На дане рішення представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Зазначає, що звертаючись з позовом ОСОБА_1 просила поновити строк позовної давності, однак представник Банку обґрунтовано просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Суд першої інстанції обставини поважності пропуску строку позовної давності позивача визнав поважними, посилаючись на її психічну недугу, хоча згідно висновку судово-психіатричного експерта від 01 березня 2017 року ОСОБА_2 усвідомлювала свої дії та могла керувати ними на час укладення та підписання договору іпотеки від 18 серпня 2006 року.Тому вважає поновлення місцевим судом строку позовної давності безпідставним.

Згідно пояснень позивача ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_2 при укладенні договору іпотеки приховав факт проживання у будинку їх неповнолітньої доньки, при цьому дружина не заперечувала проти передачі останнім житла в іпотеку, про що свідчить наявна у справі копія нотаріально посвідченої заяви від 19 серпня 2006 року.

Крім того, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №87/2016 від 14 березня 2016 року експерт дійшов висновку, що ОСОБА_1 страждає стійким хронічним психічним розладом, однак зазначене захворювання не впливало на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення договору іпотеки від 18 серпня 2006 року.

Апелянт зазначає, що не лише відповідач ОСОБА_2, але і сама позивач приховали факт існування прав на іпотечний будинок у малолітньої дитини.

Апелянт посилається на правову позицію ВСУ №6-384 цс15, згідно якої неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Учасники справи у засідання апеляційного суду не з'явились, хоча про розгляд справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позову суд першої інстанції обґрунтував тим, що на момент укладення договору іпотеки у будинку фактично проживали неповнолітні діти, іпотекодавець - батько дітей не отримав попереднього дозволу органів опіки та піклування на вчинення такого правочину, що стало підставою для визнання його недійсним. Місцевий суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності з поважних причин, виходячи з її хронічного психічного захворювання. Також, на момент підписання позивачем заяви про згоду на укладення договору іпотеки, ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи від 01 березня 2017 року.

Однак колегія суддів вважає такий висновок необґрунтованим.

Рішення місцевого суду переглядається після скасування Верховним Судом рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017 року, яким рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно визначився щодо наявності підстави для визнання договору недійсним, оскільки волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним в силу хвороби, яка істотно впливала на її здатність розуміти значення своїх дій саме на час укладення договору іпотеки 18 серпня 2006 року. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що матеріали справи та встановлені судом фактичні обставини справи не вказують на наявність у позивача у період з 18 серпня 2006 року по час подання позову 03 червня 2015 року обставин, які можна визнати поважними для поновлення пропущеного строку.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07 жовтня 1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

18 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № Д-585, предметом якого є житловий будинок загальною площею 306, 60 м. кв. та земельна ділянка, площею 0,1425 га, які знаходяться по АДРЕСА_1, який посвідчено 19 серпня 2006 року нотаріусом (а. с. 8-9).

Позивач ОСОБА_1 не заперечувала проти передачі в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 вищенаведеного майна, про що свідчить її нотаріально посвідчена заява від 19 серпня 2006 року, в якій вона зазначає, що не заперечує проти передачі в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1425 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, їй відомі умови укладення ним правочину і погоджується з ними (а.с.10, т.1).

Справи щодо спірного домоволодіння розглядалася в судах неодноразово.

Рішенням Рожнятівського Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2010 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» за невиконання умов договору звернуто стягнення на іпотечний будинок по АДРЕСА_1 шляхом його продажу.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 25 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2014 року, виселено ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 з іпотечного житлового будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України смт. Рожнятів (а. с. 43, 44).

Обидва попередні рішення судів набрали законної сили.

Під час розгляду цивільної справи про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 судами встановлено, що копією довідки Рожнятівської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 05 червня 2012 року №130/02-38/т.1 підтверджено, що в домоволодінні по АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Також встановлено, що згідно довідки Рожнятівської селищної ради, виданої у 2006 році, яку іпотекодавець ОСОБА_2 надав банку і нотаріусу при укладенні договору іпотеки, на час укладення іпотечного договору, у спірному будинку не було зареєстровано неповнолітніх дітей. Саме ця довідка була підставою для укладення договору іпотеки і документом, який свідчив про відсутність прав неповнолітніх дітей на користування предметом іпотеки.

Задоволення позовних вимог про виселення сім'ї ОСОБА_2 мотивовано тим, що порушення права на житло неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 не заслуговують на увагу, оскільки відповідачі позовної вимоги про визнання договору іпотеки недійсним не заявляли, та крім того, на час ухвалення рішення судом першої інстанції (25 вересня 2014 року), остання досягла повноліття.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів наявних у справі.

Матеріалами справи встановлено, що позивачє інвалідом третьої групи та знаходиться на диспансерному обліку в психоневрологічному кабінеті Рожнятівської ЦРЛ з 1986 року, що підтверджується довідкою №193 виданою Рожнятівською ЦРЛ 07 жовтня 2015 року та копією довідки МСЕК (а.с.74-75).

Згідно висновку судово- психіатричної експертизи №87/2016 від 14 березня 2016 року ОСОБА_1 страждає стійким хронічним психічним розладом - параноїдною шизофренією, стан ремісії. Зазначене захворювання не впливало на здатність ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18 серпня 2006 року, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який посвідчений 19 серпня 2006 року нотаріусом (а.с. 100-106, т.1).

Згідно висновку повторної судово-психіатричної експертизи № 67/2017 від 01 березня 2017 року ОСОБА_1 на час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18 серпня 2006 року страждала психічним захворюванням - параноїдною шизофренією. Це захворювання істотно впливало на здатність ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними та час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18 серпня 2006 року №585, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», тобто на час укладення та підписання договору ОСОБА_1 не могла в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 161-169, т.1).

За даними висновку №67/2017 від 01 березня 2017 року, вперше неправильна поведінка ОСОБА_1 появилась у 1986 році після народження першої дитини. В подальшому вона систематично проходила лікування, зокрема у період з 16серпня2005 року по 16 вересня 2005 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Параноїдна шизофренія, прогредієнтний перебіг. Перенесла афектно-маячний синдром».Остання госпіталізація з 29 липня 2013 року по 09серпня2013 року, діагноз «Параноїдна шизофренія, прогредієнтний перебіг. Депресивно-параноїдний синдром».

Згідно копії особистої картки № 418 (а.с.95,96) ОСОБА_1 працювала, у 2008 році пройшла курси медсестер, у 2009 році їй була присвоєна перша кваліфікаційна категорія «Сестринська справа», а у 2014 - вища кваліфікаційна категорія. Сестринська справа.

Згідно ч.6 ст. 147 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Крім цього, наведений вище висновок не є категоричним та не підтверджує той факт, що момент вчинення оспореного правочину ОСОБА_1 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними як це передбачено ст. 225 ЦК України.

При цьому, для визнання правочину недійсним за вказаної підстави, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або ) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було законних підстав, вважати, що ОСОБА_1 на час укладення договору іпотеки перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними як це передбачено ст. 225 ЦК Україниі за відсутності таких доказів такі вимоги не можуть бути задоволені.

Також колегією суддів встановлено, що на час укладення договору іпотеки у заставному домоволодінні була зареєстрована та проживала неповнолітня донька сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією будинкової книги . За даними будинкової книги ОСОБА_4 прописана 21 листопада 2001 року та знята з реєстрації місця проживання 27 серпня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-16).

Згідно письмового пояснення заступника начальника служби у справах дітей Рожнятівської РДА при укладенні договору іпотеки житлового будинку відповідач мав надати нотаріусу, а нотаріус повинен був вимагати від відповідача дозвіл органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору, що підлягав нотаріальному посвідченню. За отриманням відповідного дозволу на укладення договору іпотеки до органу опіки та піклування Рожнятівської РДА ОСОБА_2 не звертався (а.с. 72, т.1).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-384цс15від 30 вересня 2015 року передбачено, згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

Зловживання батьками правами неповнолітньої на час укладення договору іпотеки ОСОБА_4 підтверджуються довідкою Рожнятівської селищної ради, виданою у 2006 році, яку її батько, іпотекодавець ОСОБА_2, надав Банку і нотаріусу при укладенні договору іпотеки із зазначенням, що на час укладення іпотечного договору у спірному будинку не зареєстровано неповнолітніх дітей, та саме ця довідка була підставою для укладення договору іпотеки і документом, який свідчив про відсутність прав неповнолітніх дітей на користування предметом іпотеки, тим, що при укладенні договору іпотеки іпотекодавець гарантував, що у третіх осіб відсутні права щодо предмета іпотеки та згідно п.3.1.10 договору, зобов'язався протягом строку дії основного зобов'язання нікого не реєструвати у будинку та неповнолітні особи в зазначеному будинку не проживають, права власності на нерухоме майно не мають, у зв'язку з чим згоди органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору іпотеки не потрібно. Сама позивач, як мама неповнолітньої дочки ОСОБА_4, також дала згоду на передачу житлового будинку в іпотеку для забезпечення кредитного зобов'язання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у витребуваній цивільній справі із Рожнятівського районного суду за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 встановлено, що жоден із учасників справи, у тому числі і ОСОБА_1, не посилались на обставини щодо перебування її на час укладення договору іпотеки у стані, при якому вона не могла давати звіт своїм діям та керувати ними та на обставини про укладення договору з порушенням прав її неповнолітньої дочки. У даній справі про виселення на а.с. 116 також знаходиться довідка, видана виконкомом Рожнятівської селищної ради від 2006 року, що ОСОБА_2 зареєстрований в іпотечному будинку один, неповнолітні діти не зареєстровані на підставі будинкової книги.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на положення ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України, беручи до уваги встановлені обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним та відповідно про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючисьст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 22 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа на стороні позивача: Служба у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 лютого 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк