Справа № 206/5179/18
Провадження № 2/206/99/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення, -

ОСОБА_7 виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

З урахування заяви про зменшення позовних вимог, позивач вказав таке. Рішенням суду за позивачем та ОСОБА_3 визнано право власності, по 1/2 частині за кожним, на домоволодіння № 20 по вул. Фіалок у м. Дніпрі (далі - домоволодіння). За домовленістю з ОСОБА_3 у вказаному домоволодінні зареєстровані син позивача ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_4 та двоє їхніх малолітніх дітей. ОСОБА_3 у житловому будинку не проживає, однак використовує своє майно на власний розсуд, а саме дозволяє користуватись всім будинком родині їхнього сина ОСОБА_6, без урахування права позивача. Таким чином, користувачі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з дозволу ОСОБА_3 перешкоджають позивачу користуватись його власністю. Так, в вересні 2012 позивач дійсно проживав в житловому будинку разом із сином та його родиною. Між ними постійно виникали сварки. Дружина сина ОСОБА_4 погрожувала позивачу вбивством, кидалась на нього з ножем, лопатою, його син ОСОБА_6 за цим спостерігав, через що у позивача стався серцевий напад. Після чого, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у категоричній формі запропонували позивачу перейти до літньої кухні і жити там, оскільки він їм заважає жити. З метою уникнення конфлікту позивач погодився на вказані умови. Після того, як із позивачем з 2013 року почала проживати його друга дружина ОСОБА_8, напади відповідачів почастішали. Починаючи з 2016 року позивачу та його дружині заборонено користуватись житловим будинком, господарськими спорудами, прибудинковою земельною ділянкою. Ключів від будинку позивач не має, оскільки ОСОБА_6 замінив вхідні двері. Влітку 2018 року син заборонив позивачу користуватись гаражем. Враховуючи наявну конфліктну ситуацію, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю, а саме житловим приміщенням будинку А-1 та домоволодінням в цілому і прибудинковою земельною ділянкою площею 1164 кв.м., що розташовані за адресою м. Дніпро, вул. Фіалок, буд. 20 та вселити позивача до вказаного житлового будинку; визначити порядок користування житловим будинком, домоволодінням в цілому, та прибудинковою земельною ділянкою, виділивши позивачу житлову кімнату 1-6 площею 8,0 кв.м., гараж Г, літню кухню Б, літню кухню б, літню кухню б1, ганок б2, а веранду І, коридор 1, кухню 2, санвузол 3, прибудову а1, прибудову а1-1, прибудову а2-1, веранду а4-1, вхід в погріб В, вбиральню Ж, навіс Л, навіс М, літній душ Н, споруди, замощення № 1-16, І, прибудинкову земельну ділянку площею 1164 кв.м. залишити в загальному користуванні позивача та відповідачів. Решту житлових приміщень, господарських будівель, гараж Д залишити в користуванні відповідачів.

Заперечуючи проти задоволення уточнених позовних вимог відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що жодних погроз або насильства зі сторони ОСОБА_4 до позивача ніколи не застосовувалось. Натомість позивач часто вживав алкогольні напої, що йому було заборонено у звязку із станом здоровя, на що його син ОСОБА_6 робив батьку зауваження. Через деякий час ОСОБА_3 капітально реконструювала літню кухню, зробила з неї житловий будинок з усіма зручностями, після чого позивач просив ОСОБА_3 дозволити йому проживати у літній кухні, через те, що йому було важко жити у будинку з малою дитиною сина та невістки. У 2012 році позивач перейшов до вказаного новоствореного будинку, і вже через рік, без дозволу інших членів сімї почав там проживати із своєю цивільною дружиною, з якою зареєстрував шлюб у 2018 році. Дружина позивача постійно ініціює сварки. Відповідачі, в свою чергу, не чинять перешкод у проживанні позивача у будинку, позивач має ключі від дверей, тощо. Відповідачі вважали запропонований позивачем порядок користування майном не справедливим. Доказів того, що будівлі та споруди, які просить виділити собі позивач відповідають його частці у праві власності не надано. Крім того, веранда а4-1, б літня кухня, літня кухня (реконструйована із збільшенням розмірів) самочинно збудовані, а отже не можуть бути предметом судового розгляду. Земельна ділянка, також, не може бути предметом спору, оскільки позивачем не було надано документів, що посвідчують на неї право користування, володіння, тощо. В звязку із вищевикладеним, відповідачі просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

14.09.2018 позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення.

19.09.2018 вказану позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

27.09.2018 позивачем було подано заяву про усунення недоліків, у звязку із чим 02.10.2018 провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання.

05.11.2018 від позивача надійшла заява про виклик свідків, яка була задоволена судом у судовому засіданні.

Того ж дня, у судовому засіданні представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

12.11.2018 позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, разом з тим змінено коло осіб та визначено ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в якості відповідачів.

12.11.2018 позивачем подано клопотання про зміну процесуального статусу учасників справи, згідно заяви про зменшення позовних вимог.

12.11.2018 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

19.11.2018 від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшов відзив на уточнену позовну заяву.

30.11.2018 від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про виклик свідків.

Того ж дня, заяви про виклик свідків були задоволені, прийнято заяву про зменшення позовних вимог, долучено відзив, у звязку із чим, підготовче судове засідання було закрите, справа призначена до розгляду по суті.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення сторін, та їх представників, розглянуто клопотання, допитано свідків, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 21.01.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У відповідності до копії свідоцтва про укладення шлюбу, серії ІІ-КИ № 295645, 06.10.1978 між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було укладено шлюб, про що було зроблено актовий запис за № 2190, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на «Батушан» (а.с. 12).

02.10.2002 між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, за змістом якого ОСОБА_1 придбав домоволодіння № 20 розташоване на земельній ділянці площею 1000 кв.м., за адресою: м. Дніпро, вул. Фіалок, на якій знаходяться: А-1 - житловий будинок, Б, б сараї, В погріб, Г, Д - сараї, Е душ, К колодязь, Ж вбиральня, З навіс, № 1-9 споруди, огорожі, І, ІІ мостіння (а.с. 24).

Набуття права власності на вказане домоволодіння підтверджується копією реєстраційного посвідчення, виданого 19.12.2002 Дніпропетровський бюро технічної інвентаризації (а.с. 25).

У відповідності до копії технічного паспорту, виготовленого станом на 01.08.2018, на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 20 по вул. Фіалок у м. Дніпрі, а саме експлікації до плану житлового будинку, житловий будинок А-1, загальною площею 94,9 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., складається з: І веранда, 1 коридор, 2 кухня, 3 санвузол, 4 житлова, 5 житлова, 6 житлова; згідно схематичного плану земельної ділянки житлового будинку наявні наступні господарські будівлі та споруди, а саме: А-1 житловий будинок, б, б, б1 - літня кухня, В - вхід в погріб, Г, Д - гараж, Ж вбиральня, Н літній душ, Л, М навіс, № 1-16 споруди, замощення. Наявна інформація про самочинне будівництво а4 -1 веранда, б літня кухня, б1 літня кухня, а4 -1 приміщення 1-І (а.с. 17-20, 23).

Згідно із копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії І-КИ № 197266, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 24.09.2013 розірвано, про що складено відповідний актовий запис за № 65 (а.с. 13).

Станом на 17.05.2018 у будинку № 20, по вул. Фіалок у м. Дніпрі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_6 син, ОСОБА_4 невістка, ОСОБА_11 онука, ОСОБА_11 онук, ОСОБА_1, що підтверджується копією довідки, виданої головою квартального комітету № 13 від 17.05.2018 (а.с. 22).

Відповідно до копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого, вбачається що ОСОБА_1 17.12.2017 був госпіталізований до лікарні (а.с. 27).

20.02.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії І-КИ № 400006 (а.с. 29).

У відповідності до копії рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2018 визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 20 по вулиці Фіалок, у м. Дніпро, яке розташоване на земельній ділянці площею 1164 кв.м. та складається з: житлового будинку літ.А-1 загальною площею 94,9 кв.м, житловою площею 46,6 кв.м, веранди - І, коридору- 1, кухні-2, санвузлу-3, житлової кімнати-4, житлової кімнати-5, житлової кімнати -6, прибудови літ.а-1, прибудови літ. а'-1, прибудови літ.а2-1, веранди літ.а4-1, літньої кухні літ. Б, літньої кухні літ. б, літньої кухні літ. б1, ганок літ. б2, входу в погріб літ. В, гаражу літ. Д, гаражу літ. Г, вбиральні літ. Ж, навісу літ. Л, навісу літ. М, літнього душу літ. Н, споруди, замощення № 1-16,І. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 20 по вулиці Фіалок, у м. Дніпро, яке розташоване на земельній ділянці площею 1164 кв.м. та складається з: житлового будинку літ.А-1 загальною площею 94,9 кв.м, житловою площею 46,6 кв.м, веранди - І, коридору - 1, кухні-2, санвузлу-3, житлової кімнати-4, житлової кімнати-5, житлової кімнати -6, прибудови літ.а-1, прибудови літ. а'-1, прибудови літ.а2-1, веранди літ.а4-1, літньої кухні літ. Б, літньої кухні літ. б, літньої кухні літ. б1, ганок літ. б2, входу в погріб літ. В, гаражу літ. Д, гаражу літ. Г, вбиральні літ. Ж, навісу літ. Л, навісу літ. М, літнього душу літ. Н, споруди, замощення №1-16, І. Рішення суду не оскаржувалось та набрало чинності 29.10.2018 (а.с. 55-59).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона є дружиною позивача та те, що відповідачі постійно наговорюють на позивача та неї. В той же час вона із позивачем хочуть проживати у літній кухні, оскільки вона придатна для проживання, є всі умови. Так склалось, що позивач та вона користуються літньою кухнею, будинком не користуються. Вона користується земельною ділянкою перед літньою кухнею, у звязку із чим почула претензію. Коли позивач намагався полагодити погріб його син сказав, щоб позивач нічого не чіпав, оскільки то не його власність. Позивач дійсно не бажає проживати у будинку разом із сином та його родиною, йому не перешкоджають заходити до будинку.

Свідок ОСОБА_12 показав суду, що позивач попросив його зробити перекриття на погрібі, коли вони готували бруски, вийшов син позивача та запитав, що вони роблять, після чого сказав батьку, що це не його справи. Вказані події мали місце у 2016 році. Про перешкоди у користуванні позивача житловим будинком свідку нічого не відомо.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 суду показав, що сварки почались коли пропали документи на будинок. Конкретно йому перешкоджають у користуванні будинком, земельною ділянкою та гаражем його минула дружина та невістка. До будинку може зайти до онуків. Позивач сплатив 10000 грн. ОСОБА_3 за літню кухню. Через деякий час син зробив перепланування та зломав одну стіну, через що замість 4 кімнат стало 3, він був проти цього. Доступу до літньої кухні відповідачі не мають. Позивач подав до суду позов аби вирішився конфлікт, і щоб йому дали спокійно жити з дружиною у літній кухні.

Свідок ОСОБА_13 показав суду, що він проводив роботи за проханням ОСОБА_3 у літній кухні, яка і розраховувалась за виконану роботу. Жодних скандалів при ньому не було, лише чув про них від сина позивача та його дружини. Домоволодінням користується молода сімя та позивач.

Свідок ОСОБА_14 показала, що позивач із своєю дружиною щось садять на земельній ділянці, щоб їм це хтось забороняв вона не бачила. Позивач любить випити та коли пє не зовсім себе контролює, щоб його не пускали у будинок свідок не чула.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що ОСОБА_3 весь час щось будувала, брала будівельні матеріали, у звязку із тим що позивач їй не допомагав виникали сварки. Позивачу ніхто не перешкоджає у користуванні житловим будинком.

Свідок ОСОБА_16 показав суду, що позивач та відповідачі спочатку проживали разом, потім позивач та ОСОБА_3 розірвали шлюб, ОСОБА_3 почала проживати у літній кухні. Коли у будинку почався ремонт позивач був незадоволений через будівельне сміття. Син позивача розповідав, що у нього з батьком почались сварки через те, що він почав проживати з іншою жінкою.

Свідку ОСОБА_17 з пояснень ОСОБА_1 стало відомо, що йому, тобто позивачу, перешкоджають користуватись будинком, земельною ділянкою. У присутності свідка, у 2017 році, відповідачі відмовились позивачу давати ключі від дверей будинку.

Свідок ОСОБА_18 показав, що відповідачі відмовились позивачу давати ключі від будинку, заборонили будь-що садити на земельній ділянці. Невістка не пускає онуків до позивача. Позивач йому казав, що хоче спокійно дожити життя у літній кухні з дружиною.

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Судом відхиляється як доказ диск, наданий стороною відповідача, оскільки під час його відтворення було виявлено, що такий диск жодної інформації не містить.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції. Він свідчить, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробному виразі.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном - негаторний позов.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, де відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження майном. При цьому, суду мають бути подані докази, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей щодо належного йому майна.

Необхідно також звернути увагу, що негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому.

В той же час, необхідно звернути увагу, що жодного належного, допустимого та достатнього доказу наявності перешкод у позивача в користуванні житловим будинком, земельною ділянкою, іншими спорудами, розташованими на такій земельній ділянці, суду не надано, як і доказів виселення позивача із житлового будинку.

Натомість у судовому засіданні, відповідно до показів свідків, було встановлено, що між сторонами дійсно виникають конфліктні ситуації, однак позивач не має наміру проживати у будинку, бажає жити у переобладнаній літній кухні, а позов подав аби звести сварки нанівець та поділити домоволодіння.

При цьому, жодний свідок не підтвердив обставин виселення позивача із домоволодіння, та наявності, на час предявлення позивачем вимог, будь-яких перешкод у користуванні ним своїм майном. Сам позивач підтвердив, що він там проживає з дружиною.

Таким чином, судом було встановлено, що у сторін склався певний порядок користування спірним майном.

З огляду на викладене, вимога позивача щодо усунення йому перешкод в користуванні власністю, а саме житловим приміщенням будинку А-1 та прибудинковою земельною ділянкою, вселення позивача до вказаного житлового будинку задоволенню не підлягають, оскільки докази порушень прав позивача, які виникають у законного власника майна, суду не надано.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, в той же час має бути доведена у суді відповідними доказами.

Щодо заперечень представника відповідача, що земельна ділянка не може бути предметом спору, оскільки позивачем не було надано документів, що посвідчують на неї право користування, володіння, тощо, суд зазначає, що такі доводи є безпідставними з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовано у статті 377 ЦК України.

Отже, позивач, набуваючи право власності на житловий будинок, в порядку, передбаченому статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, набув право користування земельною ділянкою, на якій розташований вказаний будинок.

Також, суд відхиляє доводи представника відповідача, що веранда а4-1, б літня кухня, літня кухня (реконструйована із збільшенням розмірів), не можуть, також, бути предметом судового розгляду, оскільки вони є самочинно збудованими, оскільки як було встановлено судом під час розгляду справи, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2018 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було визнано право власності по 1/2 частині кожному на домоволодіння № 20 по вулиці Фіалок, у м. Дніпро, яке розташоване на земельній ділянці площею 1164 кв.м., разом із надвірними спорудами, в тому числі і самочинно збудованими верандою а4-1, б літньою кухнею, літньою кухнею. При цьому, рішення у відповідній частині було мотивовано тим, що суд не приймає до уваги те, що спірне домоволодіння не може бути розподілено, оскільки позивачка здійснила його переобладнання, оскільки наявність переобладнань не змінює статус спірного домоволодіння, яке продовжує бути спільною сумісною власністю подружжя та у звязку з цим не позбавляє права передбаченого законом щодо його поділу. Рішення сторонами не оскаржувалось та набрало чинності.

Щодо вимоги позивача про визначення порядку користування житловим будинком, домоволодінням в цілому та прибудинковою земельною ділянкою, виділивши позивачу житлову кімнату 1-6 площею 8,0 кв.м., гараж Г, літню кухню Б, літню кухню б, літню кухню б1, ганок б2, а веранду І, коридор 1, кухню 2, санвузол 3, прибудову а1, прибудову а1-1, прибудову а2-1, веранду а4-1, вхід в погріб В, вбиральню Ж, навіс Л, навіс М, літній душ Н, споруди, замощення № 1-16, І, прибудинкову земельну ділянку площею 1164 кв.м. залишити в загальному користуванні позивача та відповідачів. Решту житлових приміщень, господарських будівель, гараж Д залишити в користуванні відповідачів, суд зазначає таке.

Так, частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Вказаний правовий висновок щодо застосування положень статті 358 ЦК України, висловлений Верховним Судом України у постанові від 03.04.2013 № 6-12цс13.

Так, на час вирішення спору співвласник спірного майна ОСОБА_3, яка є відповідачем у даному позові, фактично не користується спільним з позивачем майном, що сторонами не заперечувалось. Натомість інші відповідачі, а саме: син ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_4 не є співвласниками вказаного майна, а є лише користувачами спірного нерухомого майна, у звязку із їхньої реєстрацією місця проживання за адресою місця знаходження такого майна, а тому, встановлення порядку користування таким майном, на підставі ст. 358 ЦК України, на яку позивач посилається у позові не має підстав.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2016 № 6-1500цс 15, оскільки правовідносини щодо порядку встановлення користування спільним майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що відповідно до заявлених вимог суд має запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати: висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, а у необхідних випадках - органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції про допустимість пов'язаних з цим переобладнань.

В той же час ні зі сторони позивача, ні зі сторони відповідачів жодного клопотання про витребування висновків технічної експертизи щодо встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, або клопотань про призначення відповідних експертизи суду заявлено не було.

Таким чином, суду не було надано доказів того, що запропонований позивачем варіант визначення порядку користування спірним майном є адекватним розміру часток позивача та відповідача у праві власності на спільне майно або має незначні відхилення від відповідності реальних часток ідеальним.

Враховуючи вищевикладене, вимогам позивача щодо встановлення порядку користування спірним майном, також задоволенню не підлягає.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 317, 321, 358, 377, ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_6 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31.01.2019.

Головуючий суддя: К.С. Маштак