Дата документу 05.02.2019 Справа № 323/358/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 323/358/18

Провадження №22-ц/807/833/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Таврійського державного агротехнологічного університету на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 року, повний текст якого складено 15 листопада 2018 року, в складі судді Гуцал О.П. в справі за позовом Таврійського державного агротехнологічного університету до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Таврійського державного агротехнологічного університету про визнання права користування та постійного проживання на законних підставах та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та проживанні в кімнаті гуртожитку,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року Таврійський державний агротехнологічний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

В обґрунтування позову зазначав, що Таврійський державний агротехнологічний університет є балансоутримувачем об'єкту державної власності - Студентського гуртожитку №2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

З 1996 року відповідач проживає у кімнатіНОМЕР_1 зазначеного гуртожитку без отримання спеціального ордеру, без прийняття відповідним органом рішення про надання житлової площі в гуртожитку. Відповідач не являється студентом і не перебуває в трудових відносинах з позивачем чи його структурними підрозділами.

Посилаючись на ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, позивач вважає, що ОСОБА_1 вселилась та проживає в гуртожитку без правових підстав, не маючи ні права власності, ні будь-якого іншого права на займану кімнату, чим порушує право позивача володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи зазначене, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження студентським гуртожитком № 2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Таврійським державним агротехнологічним університетом, шляхом виселення ОСОБА_1 із кімнати НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до Таврійського державного агротехнологічного університету про визнання права користування та постійного проживання на законних підставах та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та проживанні в кімнаті гуртожитку.

В обґрунтування позову зазначає, що з 30.08.1996 року вона разом з дитиною постійно проживає у кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1, в яку її вселили за клопотанням голови Оріхівської райдержадміністрації, Оріхівського міського голови, голови Оріхівської райспоживспілки та директора універмагу.

Зазначає, що більше 20 років проживає у вказаній кімнаті, вважає її своїм житлом, у повному обсязі виконує обов'язки щодо плати за житло та комунальні послуги, заборгованості не має. Більше 10 років керівництво позивача не оскаржувало законність підстав її вселення у гуртожиток. Після зміни керівництва коледжу в 2007 році почалися судові процеси з виселення її з дитиною з кімнати гуртожитку.

Наприкінці 2011 року адміністрація технікуму ініціювала укладення з нею договору найму житлового приміщення у гуртожитках Оріхівського сільськогосподарського технікуму № 516 від 26.12.2011 року, який був підписаний ОСОБА_1 з урахуванням протоколу розбіжностей від 21.02.2012 року, який був отриманий представниками технікуму 24.02.2012 року.

У подальшому керівництво коледжу стало наполягати на її переселенні до іншого гуртожитку попри відсутності у ньому вільних кімнат. Після відмови ОСОБА_1 від пропозиції переселитися представники відповідача почали вдаватися до створення штучних підстав для її виселення: були вимкнено електропостачання та водопостачання до її кімнати, зачинено кухню загального користування на другому поверсі гуртожитку. Однак у всіх інших кімнатах в гуртожитку є світло та вода. Без елементарних умов проживання ОСОБА_1 вже проживає у спірній кімнаті більше трьох років.

ОСОБА_1Л, вважає, що має право користування спірною кімнатою.

Враховуючи зазначене, просила визнати за нею право користування та постійного проживання на законних підставах у кімнаті НОМЕР_1 АДРЕСА_1; зобов'язати Таврійський державний агротехнологічний університет та адміністрацію його відокремленого структурного підрозділу «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» не чинити їй перешкоди у користуванні кімнатою НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 шляхом здійснення підключення до системи електрозабезпечення вказаної кімнати, підключення водозабезпечення та надання доступу до приміщення кухні на другому поверсі зазначеного гуртожитку.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 року в задоволенні позову Таврійського державного агротехнологічного університету до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з кімнати НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 - відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Таврійського державного агротехнологічного університету про визнання права користування та постійного проживання на законних підставах та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та проживанні в кімнаті гуртожитку - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування кімнатою НОМЕР_1 в АДРЕСА_1.

Зобов'язано Таврійський державний агротехнологічний університет та адміністрацію його відокремленого структурного підрозділу «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 шляхом здійснення відновлення електрозабезпечення та водозабезпечення вказаної кімнати, та надання доступу до приміщення кухні на другому поверсі зазначеного гуртожитку.

Стягнуто з Таврійського державного агротехнологічного університету на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Таврійський державний агротехнологічний університет подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити первісний позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне. ОСОБА_1 зазначає, що вона начебто вселилась в гуртожиток за клопотанням голови Оріхівської райдержадміністрації, Оріхівського міського голови, голови Оріхівської райспоживспілки та директора універмагу, але жодного документу на підтвердження зазначеного суду не надала. Суд не звернув уваги, що ОСОБА_1 не підпадає під жодну категорію осіб, перелічену у ст. 125 Житлового кодексу Української РСР. Відповідач за первісним позовом взагалі не знаходиться в будь-яких правовідносинах із позивачем, не є студентом або працівником позивача. Суд не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у цивільній справі № 6-2010цс16 від 22.06.2017 р.

ОСОБА_1 надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що вона була вселена у кімнату гуртожитку з дозволу керівництва Оріхівського сільськогосподарського технікуму - балансоутримувача гуртожитку, хоча і без видачі відповідного ордеру на вселення, та є офіційно зареєстрованою за вказаною адресою, тому відсутні підстави вважати, що її вселення у зазначене приміщення гуртожитку було вчинено самовільно. Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України у цивільній справі № 6-2010цс16 від 22.06.2017 року, на яку посилається апелянт, не підлягають застосуванню в цій справі. Зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розмінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, виходив з того, що ОСОБА_1 тривалий час проживає у спірній кімнаті гуртожитку, яка була надана їй зі згоди керівництва Оріхівського сільськогосподарського технікуму, що свідчить про наявність права користування нею спірною кімнатою. Позивач за первісним позовом не аргументував, які саме перешкоди чинить відповідач у користуванні майном, співрозмірність виселення відповідача відповідній меті, враховуючи, що у спірному гуртожитку є вільні кімнати та немає потреби у звільненні займаної кімнати для задоволення потреб студентів. Враховуючи, що у спірній кімнаті відсутнє електропостачання та водопостачання, хоча в приміщенні гуртожитку вони наявні, у ОСОБА_1 відсутні належні умови для проживання, що порушує її права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Оріхівської міської ради народних депутатів №247 від 25.11.1981 року, виділено Оріхівському сільськогосподарському технікуму земельну ділянку для будівництва гуртожитку в АДРЕСА_1 (т.2, а.с.4-5).

18.12.1981 року Відділом у справах будівництва і архітектури Виконавчого комітету Запорізької обласної ради видано архітектурно-планувальне завдання № 646/81 на розробку проекту гуртожитку на 220 місць в АДРЕСА_1 (т.2, а.с.6).

Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20.11.2013 року № 679, реорганізовано Оріхівський сільськогосподарський технікум шляхом приєднання до Таврійського державного агротехнологічного університету зі створенням на його базі відокремленого структурного підрозділу з окремими правами юридичної особи - Оріхівський сільськогосподарський технікум Таврійського державного агротехнологічного університету. Визначено Таврійський державний агротехнологічний університет правонаступником майнових прав і обов'язків реорганізованого Оріхівського сільськогосподарського технікуму (т.1, а.с.30-31).

Відповідно до інвентарної картки № 103 обліку основних засобів в бюджетних установах, будівля АДРЕСА_1 значиться як «Гуртожиток п'ятиповерховий» (т.2, а.с.30).

Відповідно до акту приймання-передачі будівель, споруд, інших основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, майна, коштів, архівної та облікової документації, що належить Оріхівському сільськогосподарському технікуму до Таврійського державного агротехнологічного університету від 14.03.2014 року, на баланс Таврійського державного агротехнологічного університету передано, зокрема, два п'ятиповерхові гуртожитки з інвентарними номерами 1031001, 1032003 (т.2, а.с.23-26).

Розпорядженням міського голови Оріхівської міської ради від 17.02.2016 року №16, вулицю Карла Маркса в м. Оріхів Запорізької області перейменовано на вулицю Йогана Янцена (т.1, а.с. 37-38).

Як вбачається з листа Міністерства аграрної політики та продовольства України від 17.04.2018 року, згідно відомостей звіту 2б (д), сформованого у середовищі АС «Юридичні особи», гуртожиток для учнів навчальних закладів № 2 (інвентарний номер 1032001), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є державною власністю та згідно даних проведення інвентаризації станом на 01.01.2014 року перебував у сфері управління Мінагрополітики та обліковувався на балансі ВСП «Оріхівський коледж Таврійського агротехнологічного університету» (т.2, а.с.12-15).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна від 19.10.2017 року, балансоутримувачем державного майна, а саме студентського гуртожитку № 2, з місцезнаходженням: АДРЕСА_1, є Таврійський державний агротехнологічний університет, суб'єктом управління, який здійснює управління майном є Міністерство освіти і науки (т.1, а.с.33).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 105220958 від 27.11.2017 року, Студентський гуртожиток № 2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить державі в особі Міністерства освіти і науки України (т.1, а.с.44).

Наказом Міністерства освіти і науки України від 20.05.2016 року № 550, закріплено на праві господарського відання за Таврійським державним агротехнологічним університетом нерухоме майно, зазначене в додатку до цього наказу (згідно до додатку, зокрема, гуртожиток № 2 з місцезнаходженням: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.34-36).

Як видно із паспорта відповідача, на сторінці «Місце проживання» наявні наступні штампи про реєстрацію місця проживання: 30.08.1996 року реєстрація за адресою: АДРЕСА_1, к.25; 06.06.1997 року - зняття з реєстрації; 12.06.1997 року - реєстрація місця проживання за вказаною адресою; 13.02.2001 року - зняття з реєстрації, 20.02.2001 року - реєстрація місця проживання за вказаною адресою (т.1, а.с.90).

26 грудня 2011 року між Оріхівським сільськогосподарським технікумом та ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення у гуртожитках Оріхівського сільськогосподарського технікуму № 516 , відповідно до якого наймокористувачу надається житлове приміщення кімната НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 73-74).

У відповідь на адвокатський запит, Відділ архіву та цивільного захисту населення в листі від 05.05.2018 року повідомив, що в документах архівного фонду «Оріхівський сільськогосподарський технікум» відомості про надання житлової площі у гуртожитку Оріхівського сільськогосподарського технікуму ОСОБА_1 відсутні (т.2, а.с.17).

З листа Виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 17.07.2018 року вбачається, що гуртожиток № 2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Оріхів, у зв'язку із чим Оріхівська міська рада не приймала рішення щодо надання у користування житлової площі у зазначеному гуртожитку і видачі відповідного ордеру на вселення ОСОБА_1 (т.2, а.с.19).

Згідно з довідкою № 56 від 13.02.2018 року, виданої ВСП «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету», ОСОБА_1 дійсно проживає в студентському гуртожитку № 2 за адресою: АДРЕСА_1, кім.5, в період з 30.08.1996 року по теперішній час. В даній кімнаті ОСОБА_1 проживає одна і займає площу 48,7 кв.м. (т.1, а.с.43).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20.03.2007 року у цивільній справі за позовом Оріхівського сільськогосподарського технікуму до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку, у задоволенні позову відмовлено.

Згідно до змісту даного рішення, підставою відмови в задоволенні позову стало те, що у відповідача була неповнолітня дитина, яка проживала разом з нею в спірній кімнаті. Також зазначеним рішенням встановлено, що із 12.06.1997 року ОСОБА_1 постійно проживає на вказаній житловій площі (т.1, а.с.92-93).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15.07.2015 року у справі за позовом Відокремленого структурного підрозділу «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого помешкання та стягнення заборгованості, в задоволенні позову відмовлено.

Підставою відмови у позові зазначено те, що наймач ОСОБА_1 продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, немає заперечень наймодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору зазначений договір найму, укладений сторонами, автоматично продовжувався на той самий строк (один рік) та його дія була продовжена до 26 грудня 2014 року. Тому позов про її виселення є передчасним. Суд не дав належної оцінки тому, що ВСП «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» не є юридичною особою і не може звертатися з позовом від свого імені, позивачем може бути тільки від імені Таврійського державного агротехнологічного університету та не залучив до справи належного позивача - Таврійський державний агротехнологічний університет. Також зазначеним рішенням встановлено, що пунктом 7 Положення про студентський гуртожиток ВСП «Оріхівський коледж ТДАТУ», затверджений 19.09.2014 року у гуртожитках можуть бути надані місця для тимчасового проживання, за умови наявності вільних місць. ОСОБА_1 мешкає в зазначеній кімнаті гуртожитку на підставі договору №516 найму житлового приміщення у гуртожитках Оріхівського сільськогосподарського технікуму, укладеному 26 грудня 2011 року між Оріхівським сільськогосподарським технікумом (правонаступником якого є ВСП «Оріхівський коледж ТДАТУ») та ОСОБА_1 За умовами п.7.1 зазначеного договору хоча цей договір набув чинності з моменту підписання і діяв протягом одного року, проте якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не попередить письмово другу сторону про свій намір розірвати договір, його дія пролонгується ще на один рік (т.1, а.с.100-101).

Згідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 133930276 від 10.08.2018 року, у ОСОБА_1 відсутні зареєстровані на праві власності об'єкти нерухомого майна (т.2, а.с.21).

ОСОБА_1 нараховувалася квартирна плата за проживання в гуртожитку, заборгованості за якою не має (т.1, а.с.76).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази згідно вимог ст.ст.77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч.4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В статті 129 ЖК Української РСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вселилась до спірної кімнати гуртожитку з дозволу керівництва Оріхівського сільськогосподарського технікуму, на балансі якого знаходився спірний гуртожиток, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що таке вселення не може вважатися самоправним.

Враховуючи зазначене, а також тривале проживання ОСОБА_1 у спірній кімнаті гуртожитку з 30.08.1996 року, оплату нею користування спірної кімнатою та комунальних послуг, відсутність іншого житла, відсутні підстави для задоволення первісного позову.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Крім того, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Суд першої інстанції, встановивши, що у спірній кімнаті гуртожитку відсутнє електропостачання та водопостачання, хоча в приміщення гуртожитку вони наявні, наявність підстав для користування ОСОБА_1 спірною кімнатою, вірно дійшов висновку про задоволення зустрічного позову.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору врахував положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, надав належну оцінку тому, чи відповідатиме виселення ОСОБА_1 із кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, чи є таке втручання у право відповідача на житло пропорційним, із урахуванням тривалого проживання ОСОБА_1 у спірному приміщенні, яке є єдиним її житлом, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Таврійського державного агротехнологічного університету залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка