Постанова

Іменем України

10 вересня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10902/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Ратушного А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва про забезпечення позову

в складі судді Вовка С.В.

від 19 червня 2019 року

у справі №757/31043/19-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна, державний реєстратор Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Петришин Василь Михайлович,

про визнання недійсним договору дарування частки квартири, витребування майна з чужого, незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування запису про право власності,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_2 , посилаючись на порушене право власності, звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (відповідач 1), ОСОБА_3 (відповідач 2), в якому просила: визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлугіною В.Л., зареєстрованого в реєстрі за №76 та витребувати з чужого, незаконного володіння ОСОБА_1 1/3 частини даної квартири; скасувати рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Петришин В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на 1/3 частину даної квартири.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що на підставі свідоцтва про право власності від 01.02.2001 їй на праві власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , в якій вона з моменту зареєстрована та постійно проживає і по даний час. На початку грудня 2018 року дізналася про те, що 18.10.2018 ОСОБА_1 здійснила реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири на підставі договору дарування від 18.02.2003, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який в свою чергу набув право власності на квартиру на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_2

Вказувала, що їй незрозуміло яким чином ОСОБА_3 набув право власності на належну їй 1/3 частину квартири, оскільки дану особу вона не знає, та договору дарування з ним не укладала.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій посилаючись на те, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову та ефективний захист її прав, просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на 1/3 частину квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду відповідач - ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є необґрунтованою та незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що а ні заява позивачки, а ні ухвала суду не містять обґрунтованих доводів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених та оспорюваних прав, інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася, а також що заходи позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Судом безпідставно накладено арешт на частину квартиру, як не є предметом спору, оскільки отримана ОСОБА_1 в порядку спадкування.

Вказувала, що в порушення норм процесуального права судом першої інстанції не вирішено питання зустрічного забезпечення.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19.06.2019 про забезпечення позову та постановити ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній та просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Треті особи ПН КМНО Глушко Л.В., ПН КМНО Белугіна В.І., державний реєстратор філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Петришин В.М. належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, за приписами ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Свідоцтва про право на спадщину від 26.06.2003 1/9 частина квартири АДРЕСА_1 ( далі - квартира) належать дружині померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_1 та 2/9 частини квартири доньці померлого - ОСОБА_6 (а.с. 37).

Крім того, на підставі договору дарування квартири, від 18.02.2003, серія та номер: 574, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. (а.с. 21)

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка вказувала на те, що 01.02.2001 вона, її син - ОСОБА_5 та його дружина - ОСОБА_1 приватизували квартиру АДРЕСА_1 ( далі - квартира) у рівних частках (по 1/3). Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, зокрема на нерухоме майно - 1/3 частину квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності спадкоємцю. Вона відмовилась від своєї частки у спадщині, а саме 1/9 частини квартири на користь доньки померлого - ОСОБА_7 . В грудні 2018 року дізналася про те, що вона незаконно позбавлена права власності на 1/3 частину квартири, як належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 01.02.2001.

Вказувала також, що з отриманої копії договору дарування від 18.02.2003 дізналася, що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 в свою чергу набув право власності на спірну частку квартири на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Белугіною В.Л. від 21.01.2003 за реєстром №76. Однак, вона не підписувала договір дарування належної їй 1/3 частини квартири. Окрім того, громадянин ОСОБА_3 їй невідомий, вона його не бачила, і частину своєї квартири не дарувала. Зазначений договір могло бути підроблено.

Зазначила, що за вказаних обставин існують обґрунтовані припущення вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки 1/3 частина квартири отримана ОСОБА_1 у власність незаконним шляхом, а тому є значний ризик відчуження останньою спірної частини квартири.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що між сторонами дійсно виник спір щодо права володіння, розпорядження 1/3 частиною квартири, що на даний момент належить на праві власності ОСОБА_1 , та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки остання має реальну можливість відчужити спірну частину квартири.

У зв`язку з метою забезпечення виконання судового рішення в майбутньому, у разі задоволення позову, судом і вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на предмет спору - 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

З наведено також слідує, що предмет позовних вимог та заходи забезпечення позову, який просив вжити позивач, є співмірними, а відтак є безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано вимоги закону щодо співмірності обраного заходу забезпечення позову та заявлених позовних вимог.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає мотивованим та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом спору, та належить ОСОБА_1 на праві власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що 2/3 частини квартири ОСОБА_1 отримала у спадок, а 1/3 - на підставі договору дарування, що є предметом спору, однак судом першої інстанції в ухвалі не конкретизовано, на яку саме 1/3 частину квартири накладено арешт, колегією суддів відхиляються, оскільки в описовій частині ухвали судом зазначено про те, що позивачка звернулася до суду із заявою про накладення арешту на 1/3 частину квартиру, належну ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 18.02.2003, та відповідно накладено арешт на дану частину квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в порушення норм процесуального закону не вирішено питання щодо зустрічного забезпечення не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки за приписами ч. 3 ст. 154 ЦПК України зустрічне забезпечення застосовується судом лише, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

В матеріалах справи відсутні докази, які згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України є обов`язковою підставою для застосування судом зустрічного забезпечення.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову.

Одночасно, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

Я.С. Мельник