ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 2-7438/09

провадження 22ц/818/3883/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2009 року в складі судді Єлізарова І.Є.

в с т а н о в и в:

У червні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 02 квітня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1372, вона придбала житловий будинок літ. «А-1» площею 49,8 кв. м. з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що цей будинок розташований на земельній ділянці площею 669,56 кв. м., яка передана їй у приватну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення Харківської міської ради від 10 вересня 2008 року № 238/08.

Вказала, що після оформлення договору купівлі-продажу старий житловий будинок вона зруйнувала, оскільки він не був придатний для проживання з огляду на його ветхий стан. На його місці вона збудувала новий житловий будинок літ. «Д-2» загальною площею 575,7 кв. м., у тому числі, житловою площею 226,9 кв. м.

Зазначила, що будівництво велося без належного дозволу відповідних органів, а, отже, є самовільним і не спричинило виникнення у неї права власності на побудоване нерухоме майно.

При будівництві нового будинку зміни цільового призначення земельної ділянки не відбулося. Згідно технічного висновку про стан несучих та огороджувальних конструкцій та про можливість експлуатації житлового будинку, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю «Монолит-проект» житловий будинок знаходиться в задовільному стані та згоден до подальшої експлуатації.

Вказала, що за період проведення будівництва і по цей час заяви, скарги, приписи від будь-яких громадян, юридичних осіб або компетентних органів на її адресу, а також на адреси державних органів влади, зокрема, Харківської міської ради з приводу недотримання нею встановлених норм та правил чи порушення будь-чиїх прав при проведенні будівництва, не надходили.

Вважала, що будівництво нового житлового будинку на належній їй на праві власності земельній ділянці здійснено нею без порушення існуючих норм і правил і не порушило права інших осіб.

Просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «Д-2» загальною площею 575,7 кв. м., житловою площею 226,9 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2009 року, в якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 - задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «Д-2» загальною площею 575,7 кв. м., житловою площею 226,9 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що 13 червня 2008 року між ним та позивачем укладено договір про спільне будівництво житлового будинку, відповідно до умов якого після будівництва нового житлового будинку право власності на нього розподіляється наступним чином: за ОСОБА_1 - ј та за ним - ѕ; про що позивач при розгляді справи не повідомила суд першої інстанції; що для виникнення права власності на новозбудований чи реконструйований об`єкт нерухомості необхідним було його прийняття в експлуатацію згідно з законодавством, чинним на час ухвалення оскаржуваного рішення; що визнання права власності судом свідчить про застосування штучної правової конструкції в обхід встановленої законодавством процедури прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації; що позивач умисно всупереч умовам договору не сповістила суд першої інстанції та не повідомила його про реєстрацію права власності на будинок тільки за нею, чим порушила його права як співвласника за договором щодо майна, які він мав набути після введення будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності на визначених договором умовах; що весь час він проживав у погодженій з позивачем частині будинку, ніс спільні витрати на його утримання та навіть не здогадувався про вчинене порушення його прав позивачем, адже довіряв їй.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заяву Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» від 09 вересня 2019 року про вступ у справу на стороні позивача як третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що самочинне будівництво, яке здійснено позивачем, не порушує прав інших осіб, тому це є підставою для визнання права власності за позивачем.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 квітня 2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Цей житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 49,8 кв. м., загальною площею 65,9 кв. м. та надвірні будівлі - сарай літ. «В», льох літ. «Г», навіс літ. «П», сарай літ. «Б», огорожа №1-, 1а, зливна яма № 4, розташовані на земельній ділянці площею 670 кв. м. (а.с.7).

Рішенням 25 сесії 5 скликання Харківської міської ради № 238/08 від 10 вересня 2008 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», зокрема, передано у приватну власності земельні ділянки громадянам України, зазначеним у додатку № 1 до цього рішення. Громадянам, зазначеним у додатках 1, 2, 4, 5 до цього рішення, після прийняття цього рішення оформити державні акти на право власності на земельні ділянки у встановленому порядку. Згідно додатку № 1 до цього рішення ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 669,56 кв. м. по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 49, 8 кв. м. (а. с.16-18).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 18360361 від 03 квітня 2008 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 49, 8 кв. м. на підставі договору купівлі-продажу за реєстраційним № 1372 від 02 квітня 2008 року (а. с.8).

Із експлікації технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 28 квітня 2009 року вбачається, що на земельній ділянці розташований житловий будинок літ. «Д-2», підвал літ. «Дп», мансарда літ. «Дм», ганки літ. «д, д1», балкони літ. «д3, д4 д5», вхід до підвалу літ. «д2», огорожа № 5-8 загальною площею 670 кв. м. (а. с.9 зворот). При цьому зазначено, що ці забудови є самочинними.

Із технічного висновку про стан несучих і огороджувальних конструкцій і про можливість експлуатації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю «Монолит-проект» 2009 року вбачається, що відповідно до даних з обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , несучі зовнішні і внутрішні конструкції (стіни) знаходяться в задовільному стані і придатні до подальшої експлуатації; перекриття будівлі знаходяться в задовільному стані і придатні до подальшої експлуатації; конструкції сходових клітин знаходяться в задовільному стані і придатні до експлуатації; конструкції покрівлі знаходяться в задовільному стані і придатні до експлуатації (а. с.19-23).

13 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про спільне будівництво житлового будинку та 01 липня 2008 року - договір про внесення змін, відповідно до яких метою даного договору є спільне будівництво його сторонами житлового будинку по АДРЕСА_1 на умовах, визначеними цим договором. В договорі, зокрема, вказано, що для досягнення мети цього договору ОСОБА_1 надає земельну ділянку по АДРЕСА_1 під будівництво нового житлового будинку. Демонтаж старого будинку, що знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_1 , виконується зусиллями та за рахунок ОСОБА_2

Пунктом 7 цього договору передбачено, що підписанням даного договору сторони досягли згоди, що після будівництва житлового будинку на ділянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 право власності на житловий будинок розподіляється між сторонами в наступних частках: ј - за ОСОБА_1 та ѕ - за ОСОБА_2 Самостійний перерозподіл сторонами частин в загальній власності на житловий будинок, а також будь-які інші порушення умов даного договору строго заборонені і тягнуть за собою відповідальність, встановлену законодавством України, а потерпіла сторона наділяється правом через суд вимагати визнання права власності на свою частку в будинку (а. с.45, 51,52).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що житловий будинок побудований самочинно ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 . Проте, ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на весь будинок за рішенням суду, про що ОСОБА_2 стало відомо тільки у червні 2019 року.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснила, що дійсно вона без згоди ОСОБА_2 зареєструвала право власності на спірний житловий будинок за собою за рішенням суду, не повідомивши про це ОСОБА_2 Дійсно, між нею та ОСОБА_2 у червні та липні 2008 року укладено договір із внесенням змін про спільне будівництво спірного житлового будинку, який вона не виконала. Не заперечувала вона і проти того, що на цей час спірний житловий будинок є предметом іпотеки за договором іпотеки від 25 липня 2013 року, укладений між нею та банком для забезпечення кредитного договору, який укладено між нею, її чоловіком ОСОБА_5 та банком.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно частин 1, 3, 4 статті 3 вказаного Закону, в редакції чинній на час ухвалення рішення суду, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: 1) право власності на нерухоме майно.

Частиною 3 статті 4 цього Закону передбачено, що право власності на будівлю, споруду, їх частину (квартиру, офісне приміщення тощо) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, якщо власники даної земельної ділянки та будівель, споруд, розташованих на ній, не поєднуються в одній особі.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та у передбачених законом чи договором випадках - з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частини перша, друга статті 376 ЦК України).

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17, від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року у справі № 727/720/17, від 07 лютого 2018 року у справі № 127/18746/15-ц.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що будівництво на належній позивачу на праві власності земельній ділянці не порушує прав інших осіб, будівництво проведено без порушень технічних і будівельних норм.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні дані щодо звернення ОСОБА_1 до компетентних державних органів щодо узаконення самочинно збудованого житлового будинку, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання, суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про те, що оскільки спірний житловий будинок у передбаченому законом порядку до експлуатації не приймався, даних щодо звернення позивача до компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованого житлового будинку, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову.

У зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2550,00 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2009 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 2550,00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року.