Справа № 125/521/18
Провадження № 22-ц/801/321/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 рокуСправа № 125/521/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Марчук В.С., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та її представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №125/521/18 за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 липня 2018 року, яке ухвалене суддею Хитруком В.М. в приміщенні Барського районного суду Вінницької області, повний текст складено 01 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

В березні 2018 року позивачі звернулись в суд з позовом до ОСОБА_5 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що проживають по сусідству із ОСОБА_5, яка на протязі тривалого часу, публічно розповсюджує про них недостовірну інформацію, що принижує честь та гідність. В червні 2014 року, в присутності сусідів, на вулиці біля будинку ОСОБА_7 відповідач нецензурно висловлювалась на адресу позивачів та обзивала їх «сепаратистами та шпигунами».

Так, 20 травня 2016 року, ОСОБА_5, після судового засідання по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_5 у нанесенні ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, у залі судових засідань Барського районного суду Вінницької області в грубій формі обзивала ОСОБА_3 «паскудою», а ОСОБА_7 «ОСОБА_7 дурнуватим дурнем, розумово відсталим».

Крім того, ОСОБА_5 на протязі двох останніх років, при зустрічі з ОСОБА_3, публічно, при сусідах та інших незнайомих людей, вигукує в її адресу образливі слова про те, що вона має «статеві зносини із собакою».

05 березня 2018 року, після закінчення судового засідання по кримінальному провадженню в приміщенні Барського районного суду, Вінницької області, в присутності адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_8, прокурора Лаврова І.С., секретаря судового засідання Мазур К.П., відповідач назвала ОСОБА_3 «шизофренічкою та калікою».

Позивачі просили суд визнати, що поширені ОСОБА_5 відомості про те, що ОСОБА_3 є «паскудою», «калікою, шизофренічкою», та має «статеві зносини із собакою», а також те, що ОСОБА_7 є «ОСОБА_7 дурнуватим дурнем, розумово відсталим», а разом вони є «сепаратистами та шпигунами», не відповідають дійсності та принижують їх честь та гідність, зобов'язати її припинити неправомірні дії щодо приниження честі та гідності відносно них та спростувати поширену нею недостовірну інформацію, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 10000 грн., користь ОСОБА_7 5000 гривень завданої моральної шкоди та витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області від 30 липня 2018 року позов задоволено.

29 жовтня 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Барського районного суду від 30.07.2018 року.

Ухвалою Барського районного суду, Вінницької області від 29 листопада 2018 року відмовлено ОСОБА_5 в перегляді заочного рішення.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, відповідач ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачів ОСОБА_4, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 липня 2018 року без змін, вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що оскільки відомості, поширені відповідачем відносно позивачів, не відповідають дійсності, принижують їх честь, гідність, у зв'язку із цим, порушують майнові права позивачів, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.

Колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 20 травня 2016 року після судового засідання в приміщенні Барського районного суду Вінницької області в присутності адвоката ОСОБА_10, ОСОБА_5 підбігла до них і почала ображати ОСОБА_3 «паскудою».

Ці дії відповідача підтверджуються поясненнями адвоката ОСОБА_10, які були надані нею інспектору Барського відділення Жмеринського відділу національної поліції у Вінницькій області (т.1 а.с.217).

Крім того, 20 травня 2016 року біля приміщення Барського районного суду Вінницької області ОСОБА_5 обзивала ОСОБА_7 «ОСОБА_7», що має образливе значення.

Даний факт підтверджується поясненнями ОСОБА_11 (т.1 а.с.23), а також відеозаписом, що зафіксований відеокамерою позивача ОСОБА_7, носій якого є у даній справі (т.1 а.с.43).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачі неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами про погрози фізичною розправою з боку ОСОБА_5 та розповсюдження недостовірної принизливої інформації. Зокрема матеріалами перевірки, а саме висновками №1318 від 30 травня 2016 року, №1551 від 30 червня 2016 року; №1598 від 05 липня 2016 року, №383 від 16 лютого 2017 року, встановлено факти розповсюдження ОСОБА_5 недостовірної принизливої інформації стосовно позивачів, що принижує їх честь та гідність.

Як встановлено апеляційним судом, ця інформація відповідачем ОСОБА_5 була повідомлена не лише позивачам, а й третім особам, тобто мало місце доведення такої інформації до відома багатьох осіб, а тому вона вважається поширеною.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Колегія суддів, визначаючи характер висловлювань ОСОБА_12 на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_7, що мали місце в приміщені Барського районного суду Вінницької області, оцінює їх як суб'єктивну думку відповідача висловлену в брутальній, принизливій формі, що принижує гідність, честь позивачів і є підставою для покладання обов'язку відшкодувати моральну шкоду.

При цьому, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що посилання позивачів на те, що відповідач ОСОБА_12 висловлювала на адресу ОСОБА_13 інформацію, що остання є «калікою», «шизофренічкою» та має «статеві відносини з собакою», а також на адресу ОСОБА_7 та ОСОБА_3 інормацію, що віни є «сепаратистоми», «шпигуноми», не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому є не доведеними.

Вказана інформація, судження, оцінка щодо особи в порядку ст. 277 ЦК визнанню неправдивою не підлягає, а отже у спосіб, передбачений цією нормою закону, спростована бути не може.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що позовні вимоги про визнання вказаної інформації неправдивою та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_3 та ОСОБА_14 (додаткове встановлення факту про порушення особистого немайнового права позивачів та визнання інформації неправдивою), а також її спростування, не підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів, погоджується з доводами позивачів про те, що їм завдано моральну шкоду приниженням їх честі та гідності, оскільки в даному випадку мало місце порушення прав позивачів, а саме, порушення конституційного права на повагу до честі, гідності, яке закріплено в преамбулі Загальної декларації прав людини, гарантоване ст.28 Конституції України, та ст. ст. 270, 297 ЦК України.

Фізична особа, особисте немайнове право якої порушено, в силу ст. 280 ЦК України має право на відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, яку їй завдано у зв'язку з таким порушенням.

Компенсація моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів і процесів, викликаних - внаслідок цього порушення - приниженням оцінки її гідності.

Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

У деяких випадках оцінка гідності людини стає безпосереднім, самостійним і, можливо, навіть єдиним об'єктом умисного, цілеспрямованого її приниження. Але ця оцінка страждає також і тоді, коли відбувається порушення яких би то не було прав чи свобод людини. Підрив, руйнація гідності людини - це неминучий супутник, соціальна «тінь» будь-чийого зазіхання на всяке її право, оскільки й у таких випадках у потерпілого зазвичай виникають почуття приниженості, образи й інші негативні переживання, стан психічної пригніченості тощо.

Таким чином, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. Отже, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року справа №308/2695/15-ц.

Позивачем ОСОБА_3 зазначено про завдання їй відповідачем ОСОБА_15 моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Крім того, позивачем ОСОБА_7 зазначено про завдання йому відповідачем ОСОБА_15 моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

За таких обставин, колегія суддів, приходить до висновку, що визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, враховує ступінь вини відповідача, яка, знаходячись у громадському місці образливо висловлювалась на адресу позивачів, глибину їх моральних страждань, честь та гідність яких була принижена, що спричинило її моральні страждання, тому, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, вважає, що справедливою сатисфакцією моральної шкоди буде розмір відшкодування на користь ОСОБА_3 в сумі 3000 грн., а на користь ОСОБА_7 в сумі 2000 грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивачів.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, не врахував наведені норми матеріального права та обставини справи, не повно дослідив наявні у справі докази і надав їм не належну оцінку та дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

Разом з тим, колегія суддів, не погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо пропуску позивачами строку позовної давності в один рік, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності; 4) у зв'язку з недоліками проданого; 5) про розірвання договору дарування; 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти; 7) про оскарження дій виконавця заповіту.

Згідно ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 23 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК і статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

За таких обставин, колегія суддів, приходить до висновку, що позивачами строк позовної давності не пропущено, оскільки вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому позовна давність на них не поширюється.

Крім того, згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в абз.6 п. 27 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позовна давність на вимоги про відшкодування моральної шкоди у даному випадку обчислюється так само, як за вимогами про захист гідності, честі чи ділової репутації, тому також строки позовної давності не пропущено.

Також, доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_5 не з'являлась в судові засідання з поважних причин, так як починаючи з березня по листопад 2018 року проживає в АДРЕСА_1, а в період з 21 травня 2018 року по 30 травня 2018 перебувала на стаціонарному лікуванні, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 у встановленому законом порядку повідомлялася про час та місце розгляду справи належним чином за місцем її реєстрації та проживання рекомендованими поштовими повідомленнями чотири рази, а саме на 11 квітня 2018 року, 04 травня 2018 року, 25 травня 2018 року, 30 липня 2018 року, але в судові засідання не з'являлася без поважної причини, не повідомила про причини свої неявки.

За таких обставин, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів, приходить до висновку, що слід розподілити судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Таким чином, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_7 підлягає стягненню по 704,80 грн. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Крім того, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, отже і підлягає розподілу судовий збір пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги ОСОБА_5

Разом з тим, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2019 року було відстрочено ОСОБА_5 сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5286 грн., а тому судовий збір підлягає стягненню на користь держави.

Так як, апеляційним судом, рішення суду першої інстанції скасовано, задоволено дві вимоги позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 (704,80 грн.х2), а відповідачу ОСОБА_5 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі судом апеляційної інстанції, тому судовий збір в розмірі 2114,40 грн. (704,80 грн.х2х150%) підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_5 на користь держави, пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги.

Також, підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1585,80 грн. з кожного позивача (ОСОБА_3 та ОСОБА_7.), пропорційно до відхиленої частини вимог апеляційної скарги ОСОБА_5 (5286 грн. підлягало сплаті за подання апеляційної скарги - 2114,40 грн. = 3171,60 гривень) (3171,60 :2 = 1585,80 грн.).

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 липня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3000 грн. завданої моральної шкоди та 704,80 грн. витрат по оплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 2000 грн. завданої моральної шкоди та 704,80 грн. витрат по оплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 2114,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1585,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в розмірі 1585,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.