СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9543/14-ц

пр. № 2/759/325/19

18 січня 2019 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря судового засідання Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2014 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №77-66-Г від 07.07.2006 у розмірі 231947 грн 31 коп. та судовий збір по справі у розмірі 2319 грн 47 коп.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 07.07.2006 між АКБ «Новий», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №77-06-Г, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в сумі 110 000,00 грн., терміном повернення 06.07.2008. Відповідно до укладених між сторонами додаткових угод до кредитного договору, позичальнику надано кредит на загальну суму 348350 грн 00 коп. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим, станом на 16.05.2014 року утворилась заборгованість по кредиту.

Предстанвик позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у зв'язку ізпропущенням строку позовної давністю.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом встановлено, що 07.07.2006 між АКБ «Новий» правонаступником якого є позивач, та відповідач укладено кредитний договір №77-06-Г (а.с. 10 - 11), відповідно до п. 1.1 якого кредитор відкриває позичальнику відкличну відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності й цільового використання коштів у розмірі 110 000 грн 00 коп., строком по 06.07.2008, шляхом перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок. Плата за користування кредитом установлюється в розмірі 21 % річних (п. 1.2 договору). Нарахування процентів за користування кредитом провадиться щомісяця за фактичне використання коштів на кожен останній робочий день місяця за поточний звітний місяць, крім нарахування процентів за грудень місяць. Нарахування процентів за грудень місяць провадиться по 31 число включно. Для нарахування процентів застосовується метод (факт/факт), тобто фактична кількість днів у місяці та фактична кількість днів у році.

Пунктом 4.2 договору зазначено, що позичальник зобов'язується використати кредит за цільовим призначенням та повернути кредиту строк, передбачений в п. 1.1 даного договору.

01.08.2006 сторони уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору №77-06-Г від 07.07.2006 (а.с. 12), відповідно до п. 1 якої кредитор в межах відкличної поновлювальної кредитної лінії надає кредит в розмірі 24150 грн 00 коп., терміном по 06.07.2008 шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника. 03.08.2006 між сторонами укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої кредитор надав кредит позичальнику в розмірі 41200 грн 00 коп. (а.с. 13). 07.08.2006 позичальнику надано кредит в розмірі 40000 грн 00 коп., що підтверджується додатковою угодою №3 до кредитного договору №77-06-Г від 07.07.2006 (а.с. 14). 28.09.2006 кредитор надав кредит в розмірі 41000 грн 00 коп. на підставі додаткової угоди №4. 10.11.2006 кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 25000 грн 00 коп., що підтверджується додатковою угодою №5 (а.с. 16). На підставі додаткової угоди №6 від 27.11.2006 року, кредитор надав кредит в розмірі 50 000,00 грн. (а.с. 17). 01.03.2007 сторони уклали додаткову угоду №7, відповідно до якої позичальнику надано кредит в розмірі 5000 грн 00 коп. (а.с. 18). 04.04.2007 кредитор надав кредит в розмірі 25000 грн 00 коп. (а.с. 19). 30.05.2007 року позивачу надано кредит в розмірі 3500 грн 00 коп., відповідно до додаткової угоди №9 (а.с. 20). 12.06.2007 сторони уклали додаткову угоду №10, кредитор надав кредит в розмірі 30000 грн 00 коп. (а.с. 21). 19.06.2007 укладено додаткову угоду №11, відповідно до якої позичальнику надано кредит в розмірі 25000 грн 00 коп. (а.с. 22). Відповідно до додаткової угоди №12 від 20.06.2007 кредитор надав кредит в розмірі 12000 грн 00 коп. (а.с. 23). 03.07.2007 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №13, відповідно до якої кредитор надав кредит в розмірі 4500 грн 00 коп. (а.с. 24).

Позивач свої договірні зобов'язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу грошові кошти, що підтверджується розпорядженням бухгалтерії від 19.06.2006, 03.08.2006, 07.08.2006, 19.09.2006, 28.09.2006, 10.11.2006, 27.11.2006, 01.03.2007, 30.05.2007, 12.06.2007,19.06.2007, 20.06.2007, 03.07.2007 (а.с. 25-37) копії розпоряджень та виписками по рахунку.

Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, не погашає заборгованість за кредитним договором №77-06-Г від 07.07.2006 у зв'язку з чим згідно розрахунку заборгованості (а.с. 5-9), станом на 16.05.2014 має заборгованість за кредитним договором - 231947 грн 31 коп., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом - 110000 грн 00 коп., процентів 120354 грн 47 коп., пені 1592 грн 85 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити, у свою чергу відповідач не надав банку письмової заяви про закриття картрахунку.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначено у ч. 2 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Стяття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов'язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Зі змісту цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ІДК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.01.2016 по справі №444/9519/12.

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору «77-06-Г строк повернення кредиту 06.07.2008.

Згідно п. 4.2 цього договору позичальник зобов'язується використати кредит за цільовим призначенням та повернути кредиту у тсрок, передбачений п.1.1 цього договору.

Таким чином, застосуванню підлягає строк позовної давності (три роки) який у даній справі сплив 06.07.2008.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо).

Із даним позовом позивач звернувся 04.06.2014, тобто після спливу строку позовної давності.

Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при застосуванні положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК, щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Оскільки суди за розглядом таких справ мають виходити з того, що у системному зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, то в даному разі за встановленими обставинами справи судом першої інстанції здійснено судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Отже, ті дії, які заборонено законом в позасудовому порядку, не можуть бути реалізовані у судовому порядку, тобто, не можна використовувати судовий порядок для захисту прав кредитодавця, які він втратив в позасудовому порядку відповідно до вимог вищезазначеного Закону.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15- рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 cm. 1, ч. 8 ст. 18, ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 року, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання, так і виконання такого договору.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Правовою Позицією зазначеної у постанові ВСУ від 06.04.2016 у справі №6-2520цс15; п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"; Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15- рп/2011; ст.ст. 6, 207, 253, 261, 626, 627, 629, 638, 1054 ЦК України; 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 280, -283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 18.01.2019.