РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2019 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суд м. Житомира ОСОБА_1, розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, звертаючись з позовом до суду, просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду у розмірі 95000,00 грн.

Позовні вимоги умотивовані тим, що 02.02.2017 року ОСОБА_3, будучи директором КП «ВЖРЕП №16» Житомирської міської ради, надав розпорядження працівникам підприємства відключити квартиру позивачки від електропостачання. При виконанні вказаного розпорядження між працівниками підприємства та чоловіком позивачки ОСОБА_4 виник конфлікт, в результаті якого ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення у чиненні злочину який передбачено ч. 2 ст. 125 КК України та Корольовським районним судом м. Житомира здійснюється судовий розгляд кримінального провадженню по обвинуваченню ОСОБА_4 за. ч. 2 ст. 125 КК України, який на момент подачі заяви до суду тривав 19 місяців, що призвело до психологічного напруження та погіршення самопочуття та стану здоровя позивачки на протязі цих місяців. Також, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01.08.2018 року дії директора КП «ВЖРЕП №16» Житомирської міської ради ОСОБА_3, які полягають у відключенні квартири позивачки від електропостачання, визнані незаконними. Тому позивачка вважає, що відповідач навмисно спровокував інцидент, у якому постраждав її чоловік, чим наніс позивачці моральної шкоди, яку вона оцінює у 95000,00 грн. з розрахунку по 5000,00 грн. за кожен місяць, протягом яких Корольовським районним судом м. Житомира здійснюється судовий розгляд кримінального провадженню по обвинуваченню чоловіка позивачки ОСОБА_4 за. ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідач відзив не подав, про наявність поважних причин, які перешкоджають його подачі, суд не повідомлено, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.08.2018 року Корольовським районним судом м. Житомира винесено заочне рішення у справі № 296/3861/18 за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємства № 16» Житомирської міської ради в особі директора підприємства ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, яким позовну заяву ОСОБА_2 задоволено, визнано дії КП «ВЖРЕП № 16» Житомирської міської ради щодо відключення 02 лютого 2017 року квартири АДРЕСА_1 від постачання електроенергії, у зв'язку із заборгованістю по оплаті за спожиту електроенергію неправомірними та незаконними, визнано дії директора підприємства ОСОБА_3 щодо направлення 02 лютого 2017 року групи працівників підприємства для відключення квартири АДРЕСА_1 від постачання електроенергії, у зв'язку із заборгованістю по оплаті за спожиту електроенергію неправомірними та незаконними.

Згідно відміткою, яка міститься на копії вказаного рішення суду, яка приєднана позивачем до позову, рішення набрало законної сили.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира № 296/3861/18 від 01.08.2018 року встановлено, зокрема, що ОСОБА_2, інвалід 2-ї групи проживала у гуртожитку ВАТ «Верстатуніверсалмаш» в кімнатах № 110-111 в будинку № 43 по вул. Шевченка у м. Житомирі де і проживає на сьогоднішній день. До 2014 року позивач сплачувала плату за спожиту електроенергію в своїх кімнат до ДП «ЖЕК» ВАТ «Верстатуніверсалмаш», на балансі якого знаходився вказаний будинок, згідно договору на постачання електроенергії для побутових потреб. В 2014 році після ліквідації зазначеного підприємства, у зв'язку із банкрутством будинок № 43 по вул. Шевченка у м. Житомирі був переданий на баланс для обслуговування до КП «ВЖРЕП № 1» Житомирської міської ради. В 2002 році згідно рішення керівництва ДП «ЖЕК» ВАТ «Верстатуніверсалмаш» всі квартиронаймачі зазначеного житлового будинку за свої кошти встановили на свої кімнати лічильники обліку спожитої електроенергії і з того часу нарахування за спожиту електроенергію здійснюється згідно показників цих лічильників. До 2016 року заперечень з приводу нарахувань плати за спожиту електроенергію у позивача відсутні, а з 2016 року в щомісячних повідомленнях КП «ВЖРЕП № 16» ЖМР про нарахування плати за комунальні послуги в графі нарахування плати за спожиту електроенергію, кількість спожитої електроенергії практично кожного місяця була збільшена від показників лічильника на 20-40 квт. За зайво нараховану електроенергію ОСОБА_2 не сплачувала, тому за рік у неї виникла заборгованість по оплаті за спожиту електроенергію. З дня передачі будинку № 43 по вул. Шевченка у м. Житомирі в обслуговування до КП «ВЖРЕП № 16» ЖМР (з 2014 року) по сьогоднішній день у позивача, а також і у всіх інших власників квартир будинку відсутні договори з КП «ВЖРЕП № 16» ЖРМ на постачання електроенергії у квартири для побутових цілей, в яких мало б бути вказано порядок нарахування спожитої електроенергії та розрахунок за її споживання. При цьому щомісяця позивач подає показники лічильника спожитої електроенергії квартири в бухгалтерію КП «ВЖРЕП № 16» і бухгалтерія їй надає щомісяця «повідомлення», в яких міститься графа про нарахування плати за спожиту електроенергію в квартирі для побутових цілей. Відкрити особові рахунки незалежно від КП «ВЖРЕП №16», безпосередньо в Житомирському РЕМ у ОСОБА_2 немає можливості по незалежним від неї проблемам, про що свідчить лист-відповідь на її звернення з цього приводу до виконавчого комітету Житомирської міської ради за №25/Г 940 від 22.02.2017 р. 02 лютого 2017 року директор КП «ВЖРЕП № 16» ОСОБА_3 призначив комісію із чотирьох працівникам підприємства і наказав їм відключати від постачання електроенергії квартири у будинку № 43 по вул. Шевченка у м. Житомирі, що мають заборгованість по оплаті за спожиту електроенергію, в тому числі і квартиру позивача, що підтверджується свідченнями в судових засіданнях по справі №296/2235/17 кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.2 ст.125 КК України. Доказом про факт відключення квартири позивача від постачання електроенергії працівниками КП «ВЖРЕП № 16» за вказівкою директора є також стаття у газеті «Субота» № 6 за 8 лютого 2017 року. Факт відключення квартир від постачання електроенергії, у зв'язку заборгованістю за спожиту електроенергію працівниками КП «ВЖРЕП № 16» є також акт який підписаний сусідами позивача, які проживають з останньою на одному поверсі, а також «висновок» про результати розгляду звернення гр. ОСОБА_4 від 06.02.2017р. Отже, керівництво КП «ВЖРЕП № 16» Житомирської міської ради та особисто директор підприємства ОСОБА_3, направивши своїх працівників для відключення у квартирі ОСОБА_2 електроенергії, у зв'язку із заборгованістю по оплаті за її споживання без попереджень, без рішення на це суду та не маючи ніяких договірних стосунків на постачання електроенергії між позивачем, вчинили неправомірні дії. (а.с. 17-18).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач вважає, що діями директора КП «ВЖРЕП № 16» Житомирської міської ОСОБА_3В їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 95000,00 грн. з розрахунку по 5000,00 грн. за кожен місяць, протягом яких Корольовським районним судом м. Житомира здійснюється судовий розгляд кримінального провадженню по обвинуваченню чоловіка позивачки ОСОБА_4 за. ч. 2 ст. 125 КК України. Вказана сума обумовлена глибиною душевних страждань, які зазнав позивач, погіршенням його психологічного стану та зміною звичного способу життя, яка полягає у необхідності звернення до суду за захистом своїх прав, які порушені незаконними діями державного виконавця.

Отже, протиправність дій відповідача встановлена рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01.08.2018 року, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказана обставина доказуванню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав'язку між порушенням та моральною шкодою.

Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 року вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

Разом з тим, як зазначено позивачем у позові, Корольовським районним судом м. Житомира здійснюється судовий розгляд кримінального провадженню по обвинуваченню ОСОБА_4 за. ч. 2 ст. 125 КК України, який на момент подачі заяви до суду тривав 19 місяців, що призвело до психологічного напруження та погіршення самопочуття та стану здоровя позивачки на протязі цих місяців.

Однак, суд не може прийняти до уваги дане твердження позивача, оскільки доказів того, що Корольовським районним судом м. Житомира завершено судовий розгляд кримінального провадженню по обвинуваченню ОСОБА_4 за. ч. 2 ст. 125 КК України з постановленням вироку, який набрав законної сили, позивачем не надано. Отже протиправність діянь ОСОБА_4, що можливо виразилися у кримінальному правопорушенні, за яке передбачена кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК України, на час розгляду даної справи не є доведеним, тому наразі не може свідчити про завдання відповідачем моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

За положеннями частини першої цієї статті юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою.

Це один з випадків, коли субєктом деліктної відповідальності виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобовязань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.

У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обовязків.

Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він повязаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Правовий зв'язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Деліктні зобовязання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди працівника, який пов'язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обовязків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обовязково слід ураховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобовязаннях і не набуває якихось особливостей. До таких обставин частина перша вказаної норми відносить виконання трудових (службових) обовязків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обовязків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).

Юридична або фізична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цього працівника в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом (частина перша статті 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається законодавством, яке регулює відносини працівника, зокрема трудовим законодавством.

Причинно-наслідковий звязок у цьому виді деліктних зобовязань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обовязків.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-501цс17 від 22 червня 2017р.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 є директором КП «ВЖРЕП №16» Житомирської міської ради та дії, які спричинили моральну шкоду позивачу, були здійснені ним під час виконання службових обов'язків, отже в силу приписів ст. 1172 ЦУ України, шкода, завдана його діями, має відшкодовуватись КП «ВЖРЕП №16» Житомирської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог та наданих ними доказів.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

А тому пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовною заявою до належного відповідача.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, по позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 6, 7, 10-13, 18, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352-353 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Богунський районний суд м. Житомира.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2, місце проживання: 10008 м. Житомир, вул. Шевченка, 43, к. 110-111, РНОКПП НОМЕР_1;

Відповідач: ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повний текст рішення складено 29.01.2019 року.

Суддя Н.В. Ведмідь