Дата документу 10.09.2019 Справа № 314/2062/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/2062/18 Головуючий у 1 інстанції: Кіяшко В.О.
Провадження № 22-ц/807/1956/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.09.2007 року вона за попередньою домовленістю зі своїм колишнім чоловіком, ОСОБА_2 , уклала з ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №ZPVLGK00000089 та отримала кредит у розмірі 34500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2022 року.

Грошові кошти були отримані з метою придбання квартири для проживання сторін та спільної дитини. В 2009 році шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_2 після розірвання шлюбу жодних погашень заборгованості за даним кредитом не здійснював.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27.11.2014 року стягнуто з неї на користь банку 1036566,26 грн. заборгованості за кредитним договором та 43,60 грн. судових витрат. За вищевказаним рішенням суду відкрито виконавче провадження.

Вважала, що у зв`язку із тим, що кредит був отриманий для задоволення потреб родини, то відповідати за зобов`язанням повинна вона з відповідачем.

На підставі зазначеного просила визнати грошові кошти, отримані нею від ЗАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до кредитного договору №ZPVLGK00000089 від 04.09.2007 року, у розмірі 34500 доларів США такими, що використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням подружжя, розподілити в рівних частках між нею та ОСОБА_2 зобов`язання позичальника за кредитним договором №ZPVLGK00000089 від 04.09.2007 року, визнати ОСОБА_2 боржником за кредитним договором № ZPVLGK00000089 від 04.09.2007 року та виконавчим листом №314/5296/14, виданого Вільнянським районним судом Запорізької області на 1/2 частину боргу з переведенням на нього прав боржника.

Ухвалою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 липня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи АТ КБ «ПриватБанк».

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом пункту п. 12.5 договору іпотеки від 04.09.2007 року, в якому зазначено, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю подружжя, наявності заборгованості за кредитним договором, обов`язок відповідача погашати заборгованість та незастосування судом положень ч.65 СК щодо обов`язків подружжя за зобов`язаннями, які виникли підчас шлюбу та в інтересах сім`ї, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис 338 (а.с. 4).

04.09.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №ZPVG00000089, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 02.09.2022 року.

В той же день 04.09.2007 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).

На забезпечення виконання кредитного договору №ZPVG00000089 від 04.09.2007 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки квартири від 04.09.2007 року (а.с. 8).

В 2009 році шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , яке видано 20 жовтня 2009 року.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області з ОСОБА_7 стягнуто заборгованість за кредитним договором №ZPVG00000089 від 04.09.2007 року у розмірі 1 036 566,26 грн. (а.с. 14).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Обраним позивачем ОСОБА_1 предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є поділ майна подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За приписами ч.1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 67539цс16.

У пунктах 22 та 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК).

Таким чином, поділу підлягає все майно подружжя включно з борговими зобов`язаннями, а не окрема його частина.

В той же час, звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя та долучаючи до позовної заяви договір іпотеки квартири та договір купівлі-продажу квартири (а.с.8-11), зі змісту яких вбачається, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кредитні кошти під час шлюбу між сторонами, позивач не включає зазначену квартиру до складу майна, що підлягає поділу, та не посилається на відсутність спору щодо цього майна.

Статусу позичальника (в кредитних правовідносинах) будь-яка особа може набути виключно у випадку укладення відповідного договору кредитування/позики з фінансовою або банківською установою, що має відповідну ліцензію на право зайняття такою діяльністю.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 09 грудня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPVLGK000000 від 04 вересня 2007 року в розмірі 1 036 566,26 грн.

Вказаним рішенням встановлено факт отримання ОСОБА_4 кредитних коштів, визначено розмір заборгованості, правомірність стягнення банком вказаних коштів саме з ОСОБА_4 як боржника за кредитним договором.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про зміну боржника у кредитному зобов`язанні, переведення прав боржника не відповідають обраному позивачем способу захисту поділу майна подружжя на підставі вимог ст.ст.70,71 Сімейного Кодексу України, оскільки порядок і умови зміни боржника в зобов`язанні передбачені положеннями ст.ст. 520, 521, 523 ЦК України.

Визнання за сторонами в рівних частках виконання обов`язку за кредитним договором, зміна боржника у кредитному зобов`язанні призведе до фактичного втручання суду в господарську діяльність банку та зміни умов договору, укладеного між банком та ОСОБА_1 , в той час як банківська установа про права та обов`язки, якої йдеться у справі, не притягнута до розгляду справи в якості відповідача.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, належним чином оцінивши всі докази в їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання в апеляційної скарги на доведеність позивачем розміру наявної за кредитним договором заборгованості, встановленої рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року та відсутність у позивача коштів для її погашення, не спростовує висновків суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2019 року

Головуючий

Судді: