Справа № 515/313/19
Провадження № 2/515/780/19
Татарбунарський районний суд Одеської області
10 вересня 2019 року м.Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Семенюк Л.А.
за участю секретаря Унгурян Т.В.
позивачки ОСОБА_1
відповідачів ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
22 лютого 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить усунути їй перешкоди у праві власності житловим приміщенням (будинком) АДРЕСА_1 , шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на слідуючі обставини.
Позивачка є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 12.02.2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У вказаному житловому будинку зареєстровані з 28.01.2002 року відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 20.08.2009 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які фактично за вказаною адресою ніколи не проживали, однак знятися з реєстрації добровільно не бажають без усяких поважних причин.
Реєстрація відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку позивачки порушує її право розпорядження власністю, тому остання звернулася з вказаним позовом до суду, посилаючись на ряд нормативних актів щодо захисту свого майнового права та інтересу.
Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії.
Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 березня 2019 року було прийнято справу до розгляду та відкрито провадження.
22 травня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.49).
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, але надала заяву з проханням справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила у разі відсутності відповідачів ухвалити рішення при заочному розгляді справи (а.с.45 ).
Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідачів, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у хї відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивачка згодна, про що постановлено ухвалу суду.
Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється.
За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
Як вбачається з копії договору купівлі-продажу серії НВС №080740, виданого приватним нотаріусом Татарбунаського районного нотаріального округу Одеської області Гайдаржи А.А. 12.02.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №130 (а.с.8-11), ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 житловий будинок з будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №53414480 від 17.02.2016 року (а.с.12) підтверджується, що власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , який належить їй на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Гадаржи А.А.
Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 19 серпня 2016 року (а.с.13) підтверджується, що 19 серпня 2016 року був укладений шлюб між ОСОБА_6 , 1966 року народження та ОСОБА_1 , 1980 року народження, після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
З акту, затвердженого міським головою ОСОБА_9, щодо розгляду заяви ОСОБА_1 (а.с.14) слідує, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу. За вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , 1983 року народження з 28.01.2002 року та ОСОБА_3 , 1970 року народження з 20.08.2009 року. Факт не проживання відповідачів за вказаною адресою з 20.02.2016 року підтверджується сусідами: ОСОБА_7 , мешканцем АДРЕСА_2 та ОСОБА_8 , мешканцем АДРЕСА_3 .
Довідкою відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області за №06-15/459 від 17.12.2018 року (а.с.41), підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 28.01.2002 року) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 20.08.2002 року).
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло.
Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо.
Згідно п.1 ст.8 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим.
Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
Пунктами 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, роз`яснено, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавлення володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором і що діями відповідача, не пов`язаними із правом володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавлення володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.
Судом з достовірністю встановлено, що позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року (а.с. 8-11). Відповідачі, які зареєстровані в будинку позивачки, з 29 січня 2002 року та з 20.08.2009 року проживають за іншою адресою, добровільно знятись з реєстрації не бажають, чим створюють позивачці перешкоди у праві розпорядження своєю власністю, незважаючи на те, що втратили право користування вказаним житлом.
Вказані обставини та аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та разпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів (які відсутні за місцем реєстрації більше одного року) права користування житлом та зняття його з реєстрації місця проживання.
За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, суд вважає, що право власника має бути захищено судом. При цьому, судом враховується, що не проживання відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, дає підстави для задоволення вимог позивача про усунення їй перешкод у праві користування житлом шляхом позбавлення відповідачів права користування житлом, що надасть можливість власнику ОСОБА_1 розпоряджатися та користуватися своїм будинком на власний розсуд. Рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню солідарно судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 768, 40 гривень згідно квитанції №24 (а.с.1) від 01 лютого 2019 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.16, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.ст. 13, 77-81, 133, 141, 247, 263, 265, 280-282 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /ідентифікаціний номер - НОМЕР_2 /, у здійсненні права власності житлом, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , втратившими право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серії НОМЕР_3 виданого Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 28.01.2002 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 21.08.1999 року народження) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесяти восьми) грн.40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Л.А.Семенюк