П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Київ

Справа №760/23085/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 30 січня 2019 року

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач Приватне акціонерне товариство «Київміськбуд-2»

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-2» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Оксюта Т.Г. 18 жовтня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 29 жовтня 2018 року в приміщенні Солом'янського районного суду м. Києва у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №760/23085/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/2002/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_2 гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунутвання позовних вимог посилався на те, що ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на праві власності належить гуртожиток який, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Станом на день звернення до суду в кімнаті АДРЕСА_2 гуртожитку позивача проживають відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_3 не перебуває з позивачем в трудових відносинах.

Гуртожитки за своїм призначенням являється житлом для тимчасового проживання, яким особи забезпечуються до вирішення своїх житлових питань.

Згідно відомостей з державного реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_3 має у приватній власності житловий будинок у АДРЕСА_1.

Таким чином, відповідачі забезпечені житлом та більше не мають потреби у тимчасовому житлі.

Однак, відповідачі кімнату гуртожитку не звільняють та продовжують безпідставно користуватися майно позивача, у зв'язку із чим просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року в задоволенні позову ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житлового приміщення -відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПрАТ «Київміськбуд-2», подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В судовому засіданні представник позивача ПрАТ «Київміськбуд-2» Дума Ю.М. підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві власності ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок серії НОМЕР_1, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 проживають у кімнаті АДРЕСА_2 гуртожитку по АДРЕСА_1.

Підставою для вселення відповідача ОСОБА_3 є ордер №59 від 24.01.2001 року, виданий ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», в якому зазначено, що відповідач вселяється у гуртожиток як працююча в СБУ-38 ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» на посаді штукатура на постійній роботі.

Ордер не містив положень про тимчасове проживання у кімнаті зазначеного гуртожитку.

Позивач просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_2 гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Як на підставу вимог посилався на те, що ордер №59 на підставі якого була вселена відповідач ОСОБА_3 не містить необхідних реквізитів передбачених у додатку до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №208 від 03.06.1986 року.

Правова оцінка ордерам, які видавалися ДП «Житлоексплатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» була надана судами неодноразово та встановлена їх невідповідність нормам чинного законодавства.

Крім того, у зв'язку із тим, що відповідач ОСОБА_3 не є працівником ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», не має правових підстав проживати у гуртожитку разом з залежними від неї особами.

Як убачається з матеріалів справи, наймач ОСОБА_3 працювала у позивача з 18 грудня 2000 року по 21 червня 2006 року та була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. ст. 116, 132 ЖК України. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Під час розгляду справи не встановлено, що відповідач ОСОБА_3 разом із ОСОБА_11 вселились до спірної кімнати гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 з порушенням встановленого законом порядку, при цьому встановлено, що відповідачі тривалий час користуються цим житлом, сплачують комунальні послуги тощо.

Посилання представника позивача на судову практику стосовно невідповідності нормам чинного законодавства ордерів, які видавалися ДП «Житлоексплатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» вірно не прийнято судом першої інстанції доу ваги, оскільки ордер №59 від 24.01.2001 року, на підставі якого була вселена ОСОБА_3 разом з ОСОБА_11, є дійсним, не визнався в судовому порядку недійсним або таким, що не відповідає вимогам законодавства.

Відповідність чи невідповідність ордеру нормам чинного законодавства встановлюється у кожному конкретному випадку окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Згідно ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону.

Судом достовірно встановлено наявність ордеру №59 від 24.01.2001 року про вселення відповідача ОСОБА_3 разом із ОСОБА_11, що виданий ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», який є дійсним.

Крім того, встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10.07.2008 року у задоволенні позову ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, доводи сторони позивача, що відповідачі забезпечені іншим житлом також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Дійсно відповідачу ОСОБА_12 на праві власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, згідно довідки №53 виданою Нововознесенською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області,будинок за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 на праві власності перебуває в аварійному стані, занедбаному стані, що унеможливлює нормальне проживання у ньому.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 житлом не забезпечена, а тому виселення її з гуртожитку призведе до порушення її житлових прав гарантованих Конституцією України, оскільки гуртожитки за своїм призначенням являються житлом тимчасового проживання, проте особи забезпечуються таким правом до вирішення своїх житлових питань.

Житлові питання відповідачів на даний час не вирішені.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-2» - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна