Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/48364/15-ц

провадження № 61-25676св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2017 року у складі судді Москаленко К. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та відсотків.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 надав у борг ОСОБА_5 кошти в сумі 136 604,00 доларів США. Про отримання в борг вказаної суми відповідач написав розписку, згідно якої відповідач зобов'язався повернути кошти до 31 грудня 2012 року. Оскільки відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказану суму позики в гривневому еквіваленті та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 136 604,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 15 червня 2015 року складає 2 875 514,20 грн та 3 % річних в розмірі 211 763,84 грн, усього стягнуто 3 087 278,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судових витрат судовий збір в розмірі 6 090,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач порушує права позивача не повертаючи грошові кошти, а відповідно права останнього підлягають захисту, шляхом їх стягнення в судовому порядку. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від суми боргу, що передбачено статтею 625 ЦК України.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року заяву представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2017 року залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня

2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

06 квітня 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Печерського районного суду міста Києва

від 15 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва

від 13 березня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що зміст розписки не встановлює (а позивач додатково нічим не підтверджує) природу виникнення правовідносин, що виникли між сторонами, як позику. Відповідно відсутні підстави для застосування наслідків, що передбачені для договорів позики.

Зміст розписки, встановлює строк повернення заборгованості настанням події, після реалізації якої, у відповідача виникає обов'язок (а у позивача право вимоги) по поверненню заборгованості. При цьому жодних доказів про настання такої умови матеріали справи не містять.

31 рудня 2012 року жодним чином не може бути кваліфіковано як дата повернення заборгованості, оскільки змістом розписки стосується сприяння в продажу будинку.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо строку виникнення обов'язку повернення коштів.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Печерського районного суду міста Києва.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2012 року ОСОБА_5 надав позивачу розписку, відповідно до якої зазначив, що має заборгованість перед позивачем в сумі 136 604 доларів США, та бере на себе зобов'язання повернути вказані кошти після продажу будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 що належить його дружині ОСОБА_9. Також в розписці зазначено, що ОСОБА_4 сприяє в продажу будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться до 31 грудня 2012 року. Крім того, була вказана орієнтовна вартість продажу 4 000 000 доларів США.

Дата повернення грошових коштів в розписці не зазначена.

ОСОБА_4 направляв ОСОБА_5 заяву про повернення грошових коштів датовану 10 квітнем 2013 року та яка була надіслана ОСОБА_5 12 квітня 2013 року.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від

11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня

2017 року в справі № 6-2789цс16.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суди встановили, що ОСОБА_5 отримав позику у ОСОБА_4 у сумі

136 604,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 11 липня

2012 року.

ОСОБА_4 направляв ОСОБА_5 заяву про повернення грошових коштів датовану 10 квітнем 2013 року та яка була надіслана ОСОБА_5 12 квітня 2013 року та яка залишилась без відповіді.

Встановивши, що розписка від 11 липня 2012 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів з зобов'язанням повернути їх. Строк виконання вказаного зобов'язання настав протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, що відповідає правилам частини першої статті 1049 ЦК України. ОСОБА_5 порушив умови договору позики і не повернув отриману грошову суму, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 136 604,00 доларів США, що еквівалентно 2 875 514,20 грн та 3 % річних у розмірі 211 763,84 грн, що відповідає змісту частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги проте, що зміст розписки не встановлює (а позивач додатково нічим не підтверджує) природу виникнення правовідносин, що виникли між сторонами, як позику, а тому, відповідно, відсутні підстави для застосування наслідків, що передбачені для договорів позики спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою.

Є безпідставними доводи заявника про те, що зміст розписки, встановлює строк повернення заборгованості настанням події, після реалізації якої, у відповідача виникає обов'язок (а у позивача право вимоги) по поверненню заборгованості. При цьому жодних доказів про настання такої умови матеріали справи не містять. 31 рудня 2012 року жодним чином не може бути кваліфіковано як дата повернення заборгованості, оскільки змістом розписки стосується сприяння в продажу будинку. Та те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо строку виникнення обов'язку повернення коштів, оскільки такі доводи спростовуються частиною першою статті 1049 ЦК України, яка встановлює правило щодо повернення коштів протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначалося вище, позивач направляв відповідачу вимогу про повернення коштів, яка останнім залишена без відповіді.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня

2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 березня

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська