Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 226/7816/12

провадження № 61-11250св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Зарічненська сільська рада Тульчинського району, Тульчинська районна рада,

третя особа - комунальне підприємство «Тульчинське МБТІ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Кучевського П. В., Берегового О. Ю. від 22 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Зарічненської сільської ради Тульчинського району, Тульчинської районної ради про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на житловий будинок та господарські будівлі, аналювання державної реєстрації на нерухоме майно та знесення господарської споруди.

Позов мотивований тим, що на підставі свідоцтва № 631 на право особистої власності, виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради 28 листопада 1994 року на підставі рішення виконкому № 42 від 24 жовтня 1994 року, відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить жилий будинок по АДРЕСА_1 .

Вважає зазначене свідоцтво незаконним, оскільки воно видане на будинок, який відповідно до заяви ОСОБА_3 (покійного чоловіка та батька відповідача) від 13 жовтня 1977 року останній зобов`язувався знести для отримання дозволу на будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці 0,30 га в с. Зарічне.

Посилаючись на те, що виконком Зарічнянської сільради не мав законних підстав для видачі ОСОБА_2 свідоцтва на будинок, який повинен був бути знесений і вже не міг рахуватися як об`єкт, який входить в спадкове майно, що залишилося після смерті його баби та діда ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво № 631 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі, видане виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради від 28 листопада 1994 року, свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі, видане виконавчим комітетом Тульчинської районної ради від 27 березня 1986 року, анулювати державну реєстрацію на нерухоме майно та знести господарської споруди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні порушення щодо набуття права власності на нерухоме майно відповідачем ОСОБА_2 та не встановлено порушень законодавства при прийнятті відповідних рішень сільською та районною радами.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 червня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не розглянули по суті її позовні вимоги щодо того, що під час забудови нового будинку по його проектній документації юридично старої забудови вже не існувало, а факт самої забудови ще в 1940 році вона не оскаржувала. Також вважає помилковими посилання суду на те, що норми ДБН 360-92 не можуть бути застосовані на час розгляду справи, оскільки спір між сторонами виник на даний період і тому суди провинні керуватися саме цими нормами. Судами безпідставно не прийнято до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи від 20 січня 2016 року № 236.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 226/7816/12 з Тульчинського районного суду Вінницької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року справу № 226/7816/12 призначено до розгляду.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 травня 2004 року, виданого Тульчинською державною нотаріальною конторою, набула права власності на житловий будинок та господарські будівлі за адресою АДРЕСА_2 , після смерті чоловіка ОСОБА_3

Спадкодавцеві ОСОБА_3 вказане нерухоме майно належало на підставі свідоцтва № 147 від 24 березня 1988 року, в якому вказано, що цілий житловий будинок належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 , та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 червня 2003 року.

З архівної довідки № 85 від 04 жовтня 2013 року вбачається, що протоколом загальних зборів членів колгоспу і засідання правління колгоспу «Калініно» с. Зарічне від 29 березня 1976 року № 4, рекомендовано загальним зборам уповноважених виділити ОСОБА_3 ділянку під будівництво згідно генерального плану.

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 про право особистої власності на житловий будинок від 28 листопада 1994 року, виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради ОСОБА_2 , як голові колгоспного двору, належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року у справі № 148/707/14-ц, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зарічненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання членом робочого двору, втрати права члена колгоспного двору, відмовлено.

Так зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_2 у 1987-1990 роках навчався в ПТУ, проживав у гуртожитку по місцю навчання, у 1995 році одружився, з 2000 року з власною сім`єю мешкає в АДРЕСА_3 . Батьки ОСОБА_2 отримали дозвіл на будівництво нового житлового будинку у 1977 році та у 1979 році побудували новий дім, в якому позивач разом з сім`єю проживає з 1985 року.

У позовній заяві та в судовому засіданні під час розгляду справи №148/707/14-ц ОСОБА_1 зазначала, що з серпня 1987 року її син, відповідач у справі ОСОБА_2 , був перереєстрований з двору по АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 цього ж села, де далі значився членом колгоспного двору діда та баби, проте зміна місця проживання сина, на той час неповнолітнього, відбулася без згоди його батьків, тобто її та чоловіка. Разом з тим жодних доказів наявності згоди батьків на перереєстрацію сина не збереглося, а протягом понад 25 років, аж до виникнення майнового спору між матір`ю і сином, питання законності реєстрації (проживання) ОСОБА_2 у садибі діда та баби ніким не оспорювалося.

Судами під час розгляду справи № 148/707/14-ц з погосподарської книги №5 за 1986-2000 роки також встановлено, що двір № АДРЕСА_1 , починаючи з 1986 року визначався як робочий, його головою вказаний ОСОБА_3 , членами сім`ї записані дружина ОСОБА_1 , сини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Стосовно останнього наявний запис про вибуття у серпні 1987 року на № 421 (новий номер НОМЕР_3) згідно заяви. Вказана заява могла бути подана лише батьками ОСОБА_2 , дії сільської ради з цього питання в установленому порядку не оскаржувалися.

У погосподарській книзі за 1991-2000 роки в садибі № НОМЕР_3 значиться лише відповідач ОСОБА_2 , тракторист, механізатор колгоспу ім. Калініна, в подальшому «Колос».

Відповідно до висновку № 236 судової будівельно-технічної експертизи від 20 січня 2016 року станом на час проведення дослідження межа між домоволодіннями проходить по стіні літньої кухні літ. «В» домоволодіння АДРЕСА_1 . Житловий будинок літ. «А» не можливо використовувати, так як станом на час проведення дослідження його приміщення не відповідають санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, а також конструктивні елементи будівлі мають дефекти та пошкодження, що свідчать про зниження їх несучої здатності, при цьому неможливо гарантувати цілісність конструкцій.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

Стаття 10 ЦПК України 2004 року зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року, частина четверта статті 82 ЦПК України).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року в справі № 148/707/14-ц, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був членом колгоспного двору в будинковолодінні за адресою АДРЕСА_2 .

З огляду на вказане доводи ОСОБА_1 про те, що він не проживав у вказаному будинку, не був членом колгоспного двору і не міг бути там прописаний, оскільки юридично такого двору не існувало, є безпідставними.

Також судами попередніх інстанцій вмотивовано відхилено доводи ОСОБА_1 щодо будівництва її чоловіком ОСОБА_3 нового будинку на земельній ділянці розміром 0,30 га, яка перебувала в спільному користуванні колгоспних дворів, оскільки такі спростовується архівною довідкою № 86 від 04 жовтня 2013 року, з якої вбачається, що в архівних документах Зарічненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в протоколі 8 сесії 23 скликання від 25 грудня 1999 року значиться рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 0,24 га та ОСОБА_2 0,24 га.

Зокрема, протоколом загальних зборів членів колгоспу і засідання правління колгоспу «Калініно» с. Зарічне від 29 березня 1976 року № 4, рекомендовано загальним зборам уповноважених виділити ОСОБА_3 ділянку під будівництво згідно генерального плану.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що земельна ділянка для будівництва виділялась ОСОБА_3 згідно генерального плану, а не за рахунок земельної ділянки колгоспного двору, головою якого на той час була ОСОБА_9 , а в послідуючому - ОСОБА_2 .

Також судами попередніх інстанцій правильно відхилено висновок експерта № 236 від 20 січня 2016 року в частині невідповідності житлового будинку АДРЕСА_2 вимогам ДБН 360-92 **, оскільки будівлі, які входять до складу домоволодіння, побудовані у роки: житловий будинок літ. «А» - 1940 рік, сарай літ. «Б» - 1960 рік, літня кухня «В», веранда літ. «в» - 1971 рік, погріб літ. «п/в-1» - 1964 рік, а тому на час будівництва будинку та господарських будівель за вказаною адресою ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» не існувало.

Крім того будівництво житлового будинку № НОМЕР_4 проводилось при наявності побудованого житлового будинку № НОМЕР_3 , а тому відповідальність за дотримання всіх відстаней до суміжних об`єктів нерухомого майна лежить на забудовникові саме житлового будинку № НОМЕР_4 , а не на власнику будинку № НОМЕР_3 .

За викладених обставин колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову, визнання недійсними і скасування свідоцтв про право власності на житловий будинок та господарські будівлі, аналювання державної реєстрації на нерухоме майно та знесення господарської споруди.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов