Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 372/3/16-ц

провадження № 61-9064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року у складі судді Потабенко Л. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року у складі суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Усічні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

Зазначав, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2626/0408/45-001, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 110 тис. доларів США на строк до 24 квітня 2029 року. На забезпечення виконання кредитного зобов'язання між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір поруки. У подальшому до основного договору та договору його забезпечення вносилися зміни.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2626/0408/45-001 від 24 квітня 2008 року на користь ПАТ «Альфа-Банк».

У липні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року позов задоволено в повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.

Разом з тим, 15 грудня 2015 року йому стало відомо, що 30 листопада 2012 року кредитор звертався з досудовою вимогою до ОСОБА_2, в якій вимагав повернути протягом 30-ти днів весь залишок за кредитним договором. Тобто, банк змінив кінцевий строк виконання основного зобов'язання та мав звернутися до поручителя протягом шести місяців за закінченням 30-денного строку, вказаного у досудовій вимозі. Таким чином, порука припинилася 01 липня 2013 року, а тому стягнення із нього боргу заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року порушує його права.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов'язання позивача перед банком в частині повернення кредитних коштів залишається невиконаним, що підтверджено чинним рішенням Обухівського районного суду від 06 жовтня 2014 року і не заперечується самим представником позивача у даній справі. За таких обставин, коли основне зобов'язання в повному обсязі не припинено, то відсутні підстави для припинення договору поруки.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що основне зобов'язання не виконано у повному обсязі, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - просить скасувати судові рішення та задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 30 листопада 2012 року кредитор звертався з досудовою вимогою до ОСОБА_2, в якій вимагав повернути протягом 30-ти днів весь залишок за кредитним договором. Тобто, банк змінив кінцевий строк виконання основного зобов'язання та мав звернутися до поручителя протягом шести місяців за закінченням 30-денного строку, вказаного у досудовій вимозі. Із позовом до солідарних боржників банк звернувся у липні 2014 року, наслідком розгляду цього позову є заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року. Таким чином, порука припинилася 01 липня 2013 року, а тому стягнення із нього боргу рішенням суду від 06 жовтня 2014 року порушує його права.

22 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2626/0408/45-001, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 110 тис. доларів США на строк до 24 квітня 2029 року. На забезпечення виконання кредитного зобов'язання 24 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір поруки. У подальшому до основного договору та договору його забезпечення вносилися зміни.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2626/0408/45-001 від 24 квітня 2008 року на користь ПАТ «Альфа-Банк».

У липні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року позов задоволено в повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.

Зверненню до суду із вказаним позовом (у липні 2014 року) передувала досудова вимога банку до ОСОБА_2 від 30 листопада 2012 року, в якій кредитор вимагав повернути кредит у повному обсязі протягом 30-ти днів (а. с. 26, 27).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальникомстроку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банкомправа на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

У договорі поруки від 24 квітня 2008 року не вказано строк його дії, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК Українипро те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Кінцевий строк виконання зобов'язання за кредитним договором - 24 квітня 2029 року - було змінено банком шляхом пред'явлення дострокової вимоги до позичальника 30 листопада 2012 року, отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту. З цієї дати почався перебіг шестимісячного строку для пред'явлення позову до поручителя про стягнення боргу за кредитним договором. Таким чином, шестимісячний строк звернення до суду із позовом до ОСОБА_1 закінчився 30 червня 2013 року. Із позовом до поручителя банк звернувся у липні 2014 року, тобто поза межами шестимісячного строку.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року питання щодо дії поруки не вирішувалося та наявність вказаного рішення не є підставою відмови у задоволенні позову з огляду на таке.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання поруки припиненою, позивач посилався на невизнання банком зазначеного факту.

Згідно з пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права на припинення поруки таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

З урахуванням викладеного, судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову за статтею 412 ЦПК України.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати поруку ОСОБА_1 за договором від 24 квітня 2008 року № 2626/0408/45-001-Р-1 зі змінами та доповненнями припиненою із 01 липня 2013 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик