Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 758/12050/15-ц

провадження № 61-9544св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», представник позивач - Стадніков Дмитро Володимирович,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у складі судді Супрун Г. Б. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Корчевного Г. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 56 017,50 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,23 % на місяць з кінцевим терміном повернення кредиту до 10 вересня 2011 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 11 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року станом на 04 серпня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 195 518,10 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 19 604,10 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 63 608,43 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 4 494,48 грн, пені у розмірі 107 811,09 грн.

На підставі вказаного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2006 року у загальному розмірі 195 518,10 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк дії кредитного договору від 11 вересня 2006 року закінчився 10 вересня 2011 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у жовтні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, оскільки відповідачами заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Крім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя, оскільки позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не було надано суду належного розрахунку заборгованості за період з 14 вересня 2009 року до 04 серпня 2015 року, тому суд позбавлений процесуальної можливості встановити наявність та розмір заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2006 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Твердження заявника про переривання позовної давності, оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року було звернуто стягнення на предмет застави, переданий на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року, є безпідставним, оскільки це рішення суду не було предметом дослідження судом першої інстанції, причин неподання цього доказу до місцевого суду позивачем не зазначено, тому це рішення суду не може бути предметом дослідження апеляційним судом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року справу призначено до розгляду.

У лютому 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року № 690/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для пред`явлення вимог до позичальника, оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 і звернуто стягнення на предмет застави, переданий на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року, що відповідно до статті 264 ЦК України свідчить про переривання позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог банку до поручителя, оскільки за умовами договору поруки від 11 вересня 2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 , сторонами погоджено, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором від 11 вересня 2006 року, тобто 10 вересня 2016 року. Вказане свідчить про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 56 017,50 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,23 % на місяць з кінцевим терміном повернення кредиту до 10 вересня 2011 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 11 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року станом на 04 серпня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 195 518,10 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 19 604,10 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 63 608,43 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 4 494,48 грн, пені у розмірі 107 811,09 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за процентами, комісією і пенею, нарахованих за період з 11 вересня 2011 року до 04 серпня 2015 року, з підстав пропуску позовної давності, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на правомірність нарахування позивачем зазначеної заборгованості та наявність правових підстав для застосування до таких вимог позовної давності.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У кредитному договорі сторони погодили, що кінцевий строк повернення кредиту встановлений до 10 вересня 2011 року включно (пункт 1.1.).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, комісією за обслуговування кредиту, пенею припинилося зі спливом строку кредитування, тобто 10 вересня 2011 року, а тому починаючи з 11 вересня 2011 року позивач не мав права здійснювати зазначені нарахування, а відтак до зазначених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками судів про пропуск позивачем позовної давності за вимогами до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої до 10 вересня 2011 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У справі, що переглядається, відповідачами було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 39-42).

Судом установлено, що відповідно до кредитного договору від 11 вересня 2006 року періодом сплати за кредитом є 10-15 число кожного місяця.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

За умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами у період з 10 до 15 числа кожного місяця, тому початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

З урахуванням вказаного, встановивши, що ОСОБА_2 останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2006 року здійснив 16 березня 2009 року, кінцевий строк повернення кредиту встановлений до 10 вересня 2011 року, а з позовом до суду банк звернувся у жовтні 2015 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої до 10 вересня 2011 року.

Твердження заявника про переривання позовної давності за вимогами до позичальника, оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 і звернуто стягнення на предмет застави, переданий на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року, на правильність висновків судів не впливає, оскільки вказаний доказ судами попередніх інстанцій не досліджувався, вказані обставини судами не встановлювалися, а згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Також обґрунтованим є висновок судів про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя.

Так, у частинах першій-третій статті 10 ЦПК України 2004 року визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Судом установлено, що у договорі поруки від 11 вересня 2006 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 , сторонами погоджено, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором, тобто з 11 вересня 2016 року.

З урахуванням зазначеного, встановивши, що позивач у порушення вищевказаних вимог процесуального закону не надав розрахунку заборгованості за період з 14 вересня 2009 року до 04 серпня 2015 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог банку до поручителя, оскільки суд позбавлений процесуальної можливості встановити наявність та розмір заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2006 року, яка б могла бути стягнута із поручителя у межах строків позовної давності.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди попередніх інстанцій помилково застосували позовну давність до вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, комісією та пенею, нарахованих з 11 вересня 2011 року, Верховний Суд дійшов висновку про зміну оскаржуваних судових рішень в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

В іншій частині оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, тому підстав для їх скасування у цій частині немає.

Підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає, оскільки судом касаційної інстанції змінено лише мотиви відмови у позові.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої з 11 вересня 2011 року.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта