ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1687/19 Справа № 194/652/18 Суддя у 1-й інстанції - Солодовник І.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С ТА Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2018 року позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась, на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано 22.03.2005 року. Від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також зазначає, що 25.04.2018 року її сину ОСОБА_3 виповнилось 18 років та він продовжує навчання у Тернівському гірничому ліцеї на денному відділенні за фахом «Електрослюсар підземний», «Машиніст підземних установок», строк закінчення навчання 30 січня 2020 року. Внаслідок навчання, він не має можливості заробляти собі на життя та забезпечувати себе самостійно. У зв'язку з навчанням він потребує матеріальної допомоги від батьків. Вона надає йому допомогу в добровільному порядку на придбання одягу, продуктів харчування, та несе інші витрати пов'язані з навчанням. З відповідача за рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області до досягнення сином повноліття стягувалися аліменти у розмірі 1/4 частини від його доходу. Угоди про добровільну сплату аліментів з відповідачем не досягнуто. Відповідач має можливість надавати йому допомогу, оскільки до досягнення сином повноліття надавав синові допомогу у сумі, яка дорівнює 1/4 частини від мінімального заробітку встановленому діючим законодавством. У зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на весь час його навчання, але не більше ніж до 23 років починаючи з моменту подання позовної заяви (а.с. 2-4).

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання - задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, але фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3, на утримання сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 08 травня 2018 року і до досягнення ОСОБА_3 23 років або до закінчення навчання - до 30 січня 2020 року.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.39-41).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити та ухвалити нове рішення, яким стягувати аліменти у сумі 300 грн. щомісячно (а.с. а.с.47-49,61-63) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено,що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3, виданого 04.05.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернівської міської ради Дніпропетровської області, свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_4, виданого 22.03.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернівського міського управління юстиції Дніпропетровської області, свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5, виданого 25.03.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернівського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 7, 10-11).

Згідно з довідкою за № 318 від 07.05.2018 року, виданою Тернівським професійним гірничим ліцеєм, ОСОБА_3 дійсно навчається в Тернівському професійному гірничому ліцеї на денному відділенні за фахом «Електрослюсар підземний. Машиніст підземних установок» з 01.09.2016 року по теперішній час. Строк закінчення навчання 30.01.2020 року (а.с. 13).

Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто.

ОСОБА_1 в добровільному порядку надає матеріальну допомогу синові у зв'язку з тим, що він продовжує навчання, її розмір місячного окладу складає 3207 грн., що підтверджується довідкою Комунального закладу «Тернівська міська централізована бібліотечна система» № 59 від 02.05.2018 року (а.с. 14).

Відповідно до довідки № 10/146 від 26.04.2018 року, наданої Тернівським професійним гірничим ліцеєм, ОСОБА_3 у 2017 році отримував в середньому на місяць стипендію у розмірі 426 грн., за січень-квітень 2018 року стипендію не отримував (а.с. 12).

Відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу синові, який продовжує навчання, хоча має можливість надавати йому матеріальну допомогу, оскільки має постійний дохід (пенсію по інвалідності) у розмірі 1470,50 грн., що підтверджується довідкою № 1472 від 13.07.2018 року, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (а.с. 29).

Крім того, з відзиву відповідача вбачається, що він не заперечує надавати синові матеріальну допомогу, проте визначаючи її у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно застосував положення ст.199 СК України і прийшов до висновку, що ОСОБА_3 на період навчання потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість таку допомогу надавати. При визначенні розміру аліментів суд враховував положення ст. ст.182, 200 СК України і обґрунтовано визначив розмір аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 08 травня 2018 року і до досягнення ОСОБА_3 23 років або до закінчення навчання, тобто до 30 січня 2020 року.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 198 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом було враховано стан здоров'я та матеріальне становище сина сторін, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, та інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності стягнення з відповідача аліментів, а з урахуванням обставин справи та вимог закону, задовольнив позовні вимоги позивачки, стягнувши з відповідача, який має постійний дохід, аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно не стягнув аліменти у твердій грошовій сумі, як він просив у відзиві, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянт має постійний, а не мінливий дохід, і встановлення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн., фактично відповідають 1/4 частки його доходу, про яку просить позивач.

Крім, того апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: