ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/10581/18

Провадження № 22-ц/818/3671/19

10 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

заявник громадянин Республіки Таджикістан ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 17 травня 2019 року о 13 годині 45 хвилин у складі судді Мельникової І.Д. (повний текст рішення виготовлений 21 травня 2019 року) -

УСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 , який діє від імені громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою, у якій просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території колишньої Української Радянської Соціалістичної Республіки та України в період з 01.09.1986 по 31.08.1991, в тому числі на момент проголошення незалежності України 24.08.1991.

Заява обґрунтована тим, що для вирішення питання набуття ОСОБА_3 ОСОБА_4 громадянства України йому потрібно надати до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області документи, що підтверджують факт його постійного проживання на території України до 24.08.1991 та надати зобов`язання про припинення громадянства Республіки Таджикистан. Оскільки такі документи в повному обсязі не збереглися, він змушений звернутися з заявою про встановлення вищезазначеного факту до суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року у задоволені заяви ОСОБА_2 , який діяв від імені громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , відмовлено. Рішення суду мотивоване тим, що заявник не надав суду належних та допустимих доказів свого постійного проживання на території України до 31.08.1991. Надані на підтвердження заявлених вимог документи свідчать про його перебування на території Української РСР до 19.08.1991. Показання заявника, допитаного в якості свідка, даних зазначених в наданих суду документах не спростували.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє від імені громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення заяви. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного висновку суду. А саме, суд дав невірну оцінку наданим заявникам доказам, що беззаперечно доводять, що ОСОБА_1 постійно перебував на території України з 01 вересня 1986 року по 26 серпня 1991 року (день його вильоту до Республіки Таджикістан) та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви. Заінтересована особа в свою чергу не надала жодного беззаперечного доказу, що спростовують доводи заявника.

У відзиві ОСОБА_5 , яка діє в інтересах Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, поклалася на розсуд суду під час розгляду апеляційної скарги. Посилалася на те, що заявник не надав суду копії паспорта громадянина колишньої Української РСР або інших документальних підтверджень постійного проживання на території колишньої Української РСР з 01.09.1986 по 31.08.1991.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Належність та набуття громадянства України встановлюється відповідно до Закону України № 2235-III від 18.01.2001 «Про громадянство України» (надалі Закон).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27 березня 2001 року № 215 (надалі Порядок), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Відповідно до положень вказаних Закону і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, представник заявника посилався на те, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України з 01 вересня 1986 року по 26 серпня 1991 року та на необхідність відповідного рішення суду для отримання ним громадянства України.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Таджикистан (а.с. 8-10).

На підтвердження факту постійного проживання на території Української РСР станом на 24.08.1991 представник ОСОБА_1 надав докази, що були досліджені в судовому засіданні: вступу ОСОБА_1 1 вересня 1986 року до Середнього професійно- технічного училища №103 м. Свердловськ Луганської області (Україна) (а.с. 11); проходження військової служби на посаді повара у війковій частині 35049 м. Луганськ Україна в період з 22.06.1988 по 08.12.1989 (а.с. 12-13), постановки на військовий облік 15.12.1989 у Свердловському ОМВК Ворошиловградської області (а.с. 12-14); продовження навчання в училищі № 103 у м. Свердловськ та закінчення 27 червня 1990 повного курсу середнього професійно-технічного училища на базі середньої освіти за професією повар четвертого розряду; прийняття та звільнення з роботи на посаді повара столової № 2 Виробничого об`єднання «Свердловантрацит» 11.07.1990, що підтверджується даними диплому НОМЕР_1 від 27.06.1990 (а.с. 11), копії військового квитка НОМЕР_2 від 11.11.1987 (а.с. 12 14); копії трудової книжки № НОМЕР_3 від 11.07.1990 (а.с. 15 16). В судовому засіданні в суді першої інстанції заявник, який був допитаний як свідок, пояснив, що після звільнення з роботи з посади повара він протягом року проживав у м. Свердловськ Луганської області, а 19.08.1991 року був знятий з військового обліку, 26.08.1991 року покинув Україну, а 28.08.91 став на військовий облік у Республіці Таджикистан. На підтвердження зазначеного факту ним була надана ксерокопія сторінок військового квитка НОМЕР_2 (а.с.47).

Судова колегія вважає, що оцінивши в сукупності всі надані заявником докази суд обґрунтовано вважав, що позивач не надав належних та допустимих доказів свого постійного проживання на території колишньої Української РСР станом на 24.08.1991. Зазначений факт підтверджується лише його особистими поясненнями. Та обставина, що він 19.08.1991 року був знятий з військового обліку в Україні, а 28.08.1991 року поставлений на такий облік у республіці Таджикистан не є доказом його постійного проживання в Україні з липня 1990 року ( звільнення з роботи) по 26 серпня 1991 року (виліт на Батьківщину). З копії наданої суду трудової книжки заявника вбачається, що з 1990 року по вересень 1991 року заявник в Україні не працював. Документів про постійну чи тимчасову реєстрацію на території України або про реєстрацію на території України свого паспорту у зазначений період заявником також не надано.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що ОСОБА_1 не довів факту постійного проживання на території України у вказаний ним період, а отже, підстави передбачені Законом для задоволення його заяви відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновку суду першої інстанції, що обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга представника заявника не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний