Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 2-265/2010

провадження № 61-30813 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - прокурор Тлумацького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2010 року у складі судді Бондаренко Г. Ю. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Бойчука І. В., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2010 року прокурор Тлумацького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 000 грн, зі сплатою 24,0 % річних, терміном до 13 грудня 2010 року.

13 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено два окремі договори поруки № 523-1, № 523-2, за умовами яких вони як поручителі зобов`язалися солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному кредитному договору.

Відповідачі взяті на себе зобов`язання належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 30 листопада 2010 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 706 грн 86 коп., з яких: залишок непогашеного кредиту у розмірі 47 077 грн 32 коп.; сума несплачених відсотків у розмірі 31 083 грн 83 коп.; пеня у розмірі 30 545 грн 71 коп.

З урахуванням викладеного прокурор Тлумацького району Івано-Франківської області в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 108 706 грн 86 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2010 року позов прокурора Тлумацького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України»заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 706 грн 86 коп., з яких: залишок непогашеного кредиту у розмірі 47 077 грн 32 коп.; сума несплачених відсотків у розмірі 31 083 грн 83 коп.; пеня у розмірі 30 545 грн 71 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі належним чином взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором не виконали, кредитні кошти не повернули, унаслідок утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Розмір кредитної заборгованості визначено відповідно до умов кредитного договору та положень законодавства.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2016 року

апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки відповідачі, як позичальник та поручителі, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконали, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, тому ця заборгованість підлягає стягненню з них у солідарному порядку. Розмір кредитної заборгованості, наданий банком, є вірним, відповідачами не спростований та відповідає положенням законодавства, умовам кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить оскаржувані судові рішення у частині стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості скасувати й направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 2-265/2010 з Тлумацького районного суду Івано-Франківської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2019 року зазначену справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірним кредитним договором передбачено окремі щомісячні платежі, тому шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя обчислюється з моменту прострочення, несплаченої заборгованості, останній платіж позичальником було здійснено 29 лютого 2008 року, а банк звернувся з позовом до суду у березні 2010 року. Таким чином, поруку припинено у частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 000 грн, зі сплатою 24,0 % річних, терміном до 13 грудня 2010 року.

13 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 523-1, за умовами якого він як поручителі зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному кредитному договору.

13 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 523-2, за умовами якого він як поручителі зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному кредитному договору.

Прокурор Тлумацького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ПАТ «Державний ощадний банк України» вказував про те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 30 листопада 2010 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 706 грн 86 коп., з яких: залишок непогашеного кредиту у розмірі 47 077 грн 32 коп.; сума несплачених відсотків у розмірі 31 083 грн 83 коп.; пеня у розмірі 30 545 грн 71 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

У частині першій статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов`язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що у разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає кілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов`язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не має права пред`явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-35 цс 15 та від 11 листопада 2015 року № 6-511 цс 15.

Апеляційним судом установлено, що з поручителями укладались різні, самостійні договори поруки, за якими кожен з них поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного і того самого кредитного договору.

Проте апеляційний суд не врахував відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки, у зв`язку з чим підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частиною третьою статті 554 ЦК України немає.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 червня 2018 року справа № 408/8040/12 (провадження № 14-145 цс 18), від 03 липня 2019 року справа № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219 цс 19).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 1.6. кредитного договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється рівними частинами у розмірі 1 388 грн 89 коп. до 01 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту (його частини) шляхом внесення готівки до каси банку чи безготівкових перерахувань. Останнє погашення кредиту здійснюється не пізніше 13 грудня 2010 року.

ОСОБА_1 , як позичальник, зобов`язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 13 грудня 2010 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що умовами спірного кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника по поверненню боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку.

Отже, унаслідок вказаних умов договору та у зв`язку з неналежним виконанням цих зобов`язань відповідачем позовна давність за вимогами банку, як кредитора, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як поручителів, оскільки поручителі відповідають перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу окремо.

Таким чином, апеляційному суду слід визначити дату останнього платежу, перевірити доводи ОСОБА_3 про те, що такий платіж було здійснено 29 лютого 2008 року.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець