Номер провадження 2/754/1857/19 Справа №754/8337/18
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2019 року м.Київ

Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, надання дозволу на виїзд дітей за кордон, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, надання дозволу на виїзд дітей за кордон.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 30.10.2008 року. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як зазначає позивач, спільне життя подружжя не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження характерів та поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства, а також поглядів на виховання доньок. З березня 2014 року вони не проживають разом, відповідач розірвав будь-які стосунки із нею та дітьми, усіляко ухиляється від спілкування з ними. Позивач вважає, що шлюбні відносини фактично припинились, примирення є неможливим, а шлюб суперечить не лише її інтересам, а і інтересам дітей, в зв'язку з чим просить шлюб розірвати.

Позивач зауважує і на те, що діти постійно проживають разом з нею, а тому існують підстави для визначення місця їх проживання разом з матір'ю.

Крім того, позивач вказує на те, що внаслідок самоусунення відповідача від батьківських обов'язків вона не може більше 4-х років здійснювати будь-які подорожі з дітьми в зв'язку з небажанням відповідача вийти на зв'язок та надати відповідний дозвіл. У родини є родичі у м.Луцьку та м.Києві, до яких діти хочуть безперешкодно їздити. Крім того, діти за своє життя жодного разу не були у інших країнах, а тому хоча б раз на рік хочуть відвідувати інші країни, серед яких країни Європи - Нідерланди, Бельгія, Франція, Іспанія, Німеччина, Польща, Чехія, Італія, Португалія, Австрія, скандинавські країни - Фінляндія, Норвегія, Швеція, Данія, інші країни з курортними містами - Туреччина, Греція, Чорногорія, Сербія, Хорватія, Болгарія, Грузія, Ізраїль, Єгипет, Шрі-Ланка, Таїланд, ОАЕ, а також Російська Федерація. Оскільки відповідач не надає дозволів на пересування дітей, позивач просить задовольнити її позов і в цій частині, надавши дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України її дітей без згоди та супроводу батька з дня набрання рішенням чинності і до 05.09.2023 року у вказані країни, а також до тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим.

22 червня 2018 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва визначено підсудність Деснянському районному суду м. Києва.

27 червня 2018 року вказана позовна заява надійшла до Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді від 02 липня 2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18 липня 2018 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації.

06 листопада 2018 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_5 про зміну предмету позову без зміни його підстав, відповідно до якої представник позивача змінив зміст позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон, відповідно до якої просить надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України дітей сторін без згоди та супроводу їх батька - відповідача ОСОБА_2 у супроводі матері - позивача ОСОБА_1 з дня набрання рішенням законної сили і до ІНФОРМАЦІЯ_5.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про визначення місця проживання дітей залишено без розгляду.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_5 не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема, й через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду листа, в якому просить розглядати справу в його відсутність.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін в загальному порядку, оскільки позивачем та її представником клопотання про розгляд справи в заочному порядку не заявлялось, а тому відсутні підстави для проведення заочного розгляду справи, визначеного ст.280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2008 року у Виконкомі Алупкінської міськради м.Ялта Автономної республіки Крим зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що складено актовий запис № 35 (а.с.12).

Від шлюбу подружжя має дітей: доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13, 14).

Відповідно до ст.1 СК України, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.

Згідно ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

За змістом положень ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає примирення неможливим, наполягала на розірванні шлюбу.

Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Як з'ясовано судом, сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, різні інтересами, тривалий час проживають окремо. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а тому шлюб повинен бути розірваний, в зв'язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Що стосується вимог про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу та супроводу батька, то суд не вбачає підстав для задоволення цих вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до заяви про зміну предмету позову, позивач в особі свого представника просить надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України дітей сторін без згоди та супроводу їх батька - відповідача ОСОБА_2 у супроводі матері - позивача ОСОБА_1 з дня набрання рішенням законної сили і до ІНФОРМАЦІЯ_5.

Так, 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Враховуючи те, що дозвіл на виїзд дітей за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом, а також без визначення країни виїзду, до досягнення дітьми 16-річного віку може стати підставою для перебування дітей за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні, а багаторазовий виїзд дітей за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку.

Крім того, враховуючи, що в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів кожної дитини з огляду на їх вік, враховуючи не визначення позивачем країн виїзду, суд відмовляє у наданні дозволу на виїзд дітей і через відсутність гарантій забезпечення її прав та інтересів під час перебування за межами України.

Суд зауважує і на те, що позивачем до позовної заяви не надано жодного доказу щодо її звернення до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд дітей за кордон, відтак, позовні вимоги також є недоведеними.

З урахуванням вищевикладеного, в світлі наведених правових норм, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 704,80 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.24, 55, 56, 110, 112, 113 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст.15, 313 ЦК України, ст. ст.2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, надання дозволу на виїзд дітей за кордон - задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 30 жовтня 2008 року у Виконкомі Алупкінської міськради м.Ялта Автономної республіки Крим між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що складено актовий запис № 35 - розірвати.

В задоволенні позовної вимоги про надання дозволу на виїзд дітей за кордон - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП - НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2.

Повне рішення складено та підписано 31 січня 2019 року.

Суддя