Справа № 477/3066/18
Провадження № 2/477/353/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2019 року м. Миколаїв
Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі: головуючої у справі судді Полішко В.В., з секретарем - Хлибовою Г.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Вітовської райдержадміністрації Миколаївської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
18 грудня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , 2012 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона є співвласницею житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншою співвласницею зазначеного житлового будинку є ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Житловий будинок належить співвласницям на підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Реуковою Н.А., зареєстрований в Миколаївському МБТІ 13 червня 2006 року в книзі 1 запис 351 реєстраційний номер 10223393.
Оскільки вона є спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 за правом представлення, то звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Окрім неї в будинку зареєстровані відповідачі: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з листопада 2012 року. Водночас з дня реєстрації відповідачі не проживають у вказаному житловому будинку, спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги не сплачують, в зв`язку з цим вона вимушена нести додаткові витрати. Оскільки відповідачі на території України не проживають та відмовляються знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися. 09 вересня 2019 року представник позивача до суду направив заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, заявлені вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення.
Відповідачі в судові засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно, виклик відповідачів здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вони вважаються такими, що повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачами не подано.
На підставі ухвали суду від 10 вересня 2019 року справа розглядається в порядку заочного провадженняза правилами спрощеного позовного провадження.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне.
03 травня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені та як піклувальник неповнолітньої ОСОБА_1 був укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А., зареєстрований за № 505.
Відповідно до змісту вказаного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є співвласниками зазначеного житлового будинку (а.с. 7).
Договір купівлі-продажу зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом від 03 травня 2006 року № 2346496 (а.с. 8).
Право власності зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в ММ БТІ 13 червня 2006 року по Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1 за кожною. Зазначене підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9).
Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача та ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про смерть від 24 вересня 2018 року, серії НОМЕР_1 (актовий запис № 756 складений Корабельним районним у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області) (а.с. 10).
Як вбачається з довідок виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 13 вересня 2018 року № 782, від 04 жовтня 2018 року № 855 в житловому будинку разом із позивачем зареєстровані, але не проживають - стороння особа ОСОБА_5 та онук - ОСОБА_3 (а.с. 11).
Аналогічні відомості надані виконавчим комітетом Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 03 січня 2019 року № 50 (а.с. 24).
Факт не проживання відповідачів в житловому будинку АДРЕСА_1 також підтверджується письмовими поясненнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 13, 14 03, 104).
Відповідно до свідоцтва про народження від 25 липня 1977 року, серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Баку, Республіки Азербайджан (а.с. 107).
26 березня 2009 році ОСОБА_5 було видано паспорт серії НОМЕР_11 в місті Зверево Міжнародного відділу УФМС Росії в Ростовській області в місті Гукове (а.с. 106). Місце реєстрації зазначене: АДРЕСА_3.
Батьки відповідачки також є громадянами Російської Федерації та зареєстровані за цією ж адресою, що і ОСОБА_5 , зазначене підтверджується копією паспорта на ім`я ОСОБА_10 № НОМЕР_4 , виданого ВВС міста Зверево Ростовської області 08 липня 2002 року (а.с. 105) та ОСОБА_11 № НОМЕР_5 виданого ВВС міста Зверево Ростовської області 14 грудня 2001 року (а.с. 108).
Як вбачається з тимчасової довідки на постійне проживання від 31 липня 2012 року серії НОМЕР_6 , ОСОБА_5 , яка є громадянкою Російської Федерації та приїхала до України у 2011 році з Російської Федерації, була видана ця посвідка ВГІРФО УМВС України в Миколаївській області, місцем реєстрації зазначена адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 15).
Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника, водночас відповідачем у справі є ОСОБА_5 , яка є колишньою співмешканкою брата позивача.
Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина.
Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні.
Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника.
Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми).
Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Однією із обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, окрім не проживання за адресою місця реєстрації, є місцезнаходження відповідачів, оскільки ОСОБА_3 є неповнолітньою особою.
Згідно з відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації прикордонної служби України відомостей щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не виявлено. Інформація у базах даних осіб, щодо відомостей про громадян України іноземців та осіб без громадянства - зберігається протягом п`яти років (а.с. 88).
Однак, відповідно до доказів, наданих представником позивача, а саме даних веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 , яка в мережі зареєстрована як ОСОБА_13 , проживає в місті Ростов-на-Дону. Як вбачається із поданих даних остання активність відповідачки у мережі - 08 вересня 2019 року.
Дані щодо перебування її та дитини на території України відсутні.
Крім цього, оглянувши матеріали цивільної справи № 477/1561/13-3 судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 зверталася в 2013 році до суду із заявою про надання дозволу на виїзд її малолітнього сина - ОСОБА_3 за межі України. 29 жовтня 2019 року Жовтневим районний судом Миколаївської області винесено рішення, яким ОСОБА_5 , відмовлено у задоволенні позову та заборонено вивозити дитину за межі України без згоди батька. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Водночас, суд вважає, що не зважаючи на рішення суду щодо заборони вивезення дитини за межі України, ОСОБА_5 , яка є громадянкою Російської Федерації, здійснила свій намір та все одно покинула територію України, скориставшись ситуацією, яка склалась у державі, і вивезла дитину за її межі (а.с. 109-110).
Будь-які відомості щодо знаходження відповідачів ОСОБА_5 та її дитини ОСОБА_3 на території України відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо достовірності даних, поданих представником позивача, щодо знаходження відповідачів на території Російської Федерації. В зв`язку з чим вважає, що вказаним рішенням права неповнолітньої особи не порушуються.
Як визначено статтею 29 ЦК України місце проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідачів за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст.. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а також з урахуванням роз`яснень, що містяться у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений нею при поданні позову.
Керуючись статями 258, 259, 263, 265, 282, 354-355, ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тимчасова посвідка на постійне проживання від 31 липня 2012 року серії НОМЕР_9 , видана ВГІРФО УМВС України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Водночас, відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Тобто, через Жовтневий районний суд Миколаївської області.

Повне найменування сторін:

позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ;

відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , тимчасова посвідка на постійне проживання від 31 липня 2012 року серії НОМЕР_6 , видана ВГІРФО УМВС України в Миколаївській області;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений та підписаний 16 вересня 2019 року.

Суддя В.В. Полішко