Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 464/7239/15-ц

провадження № 61-41377св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_1,в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова Владислава Володимировича, на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Радченко Є. А. від 28 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І., від 12 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором від 19 травня 2008 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка складає 1 714 334,59 грн. Кредит було забезпечено іпотекою на підставі договору від 19 травня 2008 року, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру.

У вересні 2016 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_1, в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позов ОСОБА_1 просить визнати недійсним іпотечний договір, що укладено між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 в забезпечення кредитного договору від 19 травня 2008 року, посилаючись на те, що іпотечний договір суперечить правам неповнолітніх дітей та укладений з порушенням вимог закону. Крім того, ОСОБА_1 просить встановити факт проживання малолітньої дитини за адресою об'єкту іпотеки, а також зобов'язати уповноважену особу суб'єкта державної реєстрації виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що укладений 19 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_4 та посвідчений нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області ПелехО. З.

В задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі по 826,80 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог позову ПАТ «Дельта Банк» мотивовано тим, що пунктом 3.9 кредитного договору передбачено право дострокової вимоги виконання зобов'язань, але лише за умови направлення позичальнику письмової вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати процентів, яка підлягає виконанню протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання. Указано, що датою початку відліку цього строку є дата, зазначена на квитанції, яка видається банку відділенням зв'язку при відправленні листа, тобто, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та відсотків лише після спливу 30 календарних днів з дати відправлення письмової вимоги. Письмова вимога щодо дострокового повернення кредиту була направлена відповідачу 12 серпня 2015 року, однак,

позивач, не дотримавшись вищезазначеного строку, вже 21 серпня 2015 року здав у відділення поштового зв'язку для відправки до суду позовну заяву у даній справі. Суд зазначив, що у позові ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності необхідно відмовити у зв'язку із тим, що на день звернення до суду позивач ще не мав право вимагати дострокового повернення кредиту та відсотків.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог позову ОСОБА_1 мотивовано тим, що на час укладення іпотечного договору, у квартирі, яка є предметом цього договору, проживала неповнолітня дитина, тому передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без передньої згоди органу опіки та піклування, у зв'язку із чим спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України і має бути визнаний недійсним на підставі статті 215 ЦК України, як такий, що порушує майнові права малолітніх дітей. Зазначено, що при цьому не потребує окремого вирішення позовна вимога про встановлення факту проживання малолітньої дитини за адресою об'єкту іпотеки, оскільки цей факт підлягає обов'язковому з'ясуванню під час вирішення вимоги про визнання іпотечного договору недійсним. Разом з тим, позовні вимоги про зобов'язання виключити запис про іпотеку з реєстру іпотек та заборон відчуження є передчасною, зобов'язати вчинити дії суд можна лише особу, яка порушила це право і суд не має повноважень зобов'язувати вчиняти будь-які дії третіх осіб, тому відповідні вимоги задоволенню не підлягають.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено частково.

Скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позову про визнання недійсним іпотечного договору.

Рішення суду першої інстанції скасовано в частині розподілу судових витрат.

В решті рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в частині вимог позову ОСОБА_1 мотивована тим, що норма статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. Апеляційним судом указано, що укладений договір іпотеки не порушує майнових прав дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки на момент укладення договору іпотеки 19 травня 2008 року малолітня ОСОБА_2 була забезпечена житлом, зареєстрована у с.Батятичі Камянка-Бузькогорайону Львівської області. Порушення житлових прав дитини по місцю реєстрації в с. Батятичі Кам'янка-Бузького району не встановлено, оскільки житловий будинок не відчужувався, питання про виселення сім'ї ОСОБА_4 разом із неповнолітніми дітьми не виникало. Бажанням сім'ї було придбати квартиру за кредитні кошти, що було невід'ємною умовою для передачі квартири в іпотеку, оскільки інших гарантій забезпечення кредиту у позичальника ОСОБА_4 не було. Укладаючи спірний договір іпотеки, батьки дитини самі визначають свої можливості та, виконуючи кредитні умови, повинні діяти в інтересах дітей. Позичальник ОСОБА_4 недобросовісно віднісся до виконання взятих на себе зобов'язань, чим допустив заборгованість по кредитному договору, а тому порушення прав дітей вчинено з вини батьків.

Постанова суду апеляційної інстанції в частині вимог позову ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що суд першої інстанції помилково відмовив у позові банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права на іпотечне майно за банком з підстав недотримання процедури. Апеляційний суд указав, що указаний позов банку не підлягає задоволенню у зв'язку із тим, що чинним законодавством та умовами спірного договору іпотеки не передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно у судовому порядку. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Оскільки суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, позов ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню із цих підстав.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова В.В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та ухвалити в цій частині нове рішення, яким указані вимоги задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Обраний банком спосіб захисту, на думку скаржника, відповідає положенням ЦК України та Закону України «Про іпотеку», які передбачають такий спосіб судового захисту порушених прав банку як звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки.

Касаційна скарга не містить доводів про незаконність та необґрунтованість рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку із чим справа в указаній частини Верховним Судом не переглядається в силу вимог статті 400 ЦПК України.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подали відповідні відзиви на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзивах на касаційну скаргу заявники просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення в частині вимог позову ПАТ «Дельта Банк» ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 19 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 75 000 доларів США строком до 18 травня 2038 року для здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1

Позичальник ОСОБА_4 зобов'язався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних щомісяця згідно з графіком.

19 травня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2008 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дльта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки, укладених між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, ПАТ «Дельта Банк» вказувало на неналежне виконання позичальником його кредитних зобов'язань, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно за позивачем в судовому порядку.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Верховний Суд зазначає таке.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Саме таке тлумачення норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність при застосуванні статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку із положеннями іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Згідно підпункту 12.3.1 задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, цукладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у позові ПАТ «Дельта Банк» з указаних вище підстав та обґрунтовано зауважив про хибність висновків суду першої інстанції в указаній частині справи.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, якщо інше не передбачено умовами іпотечного договору, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги в частині, яка переглядається.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині, яка переглядається, містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Дельта Банк» - КадироваВладислава Володимировича, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С.П. Штелик