Єдиний унікальний номер 225/2331/19 Номер провадження 22-ц/804/2306/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Брацила Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 225/2331/19за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на утримання майна з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 липня 2019 року у складі судді Качаленко Є.В., -

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на утримання майна.

Зазначав, що йому на праві власності належить Ѕ частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частка квартири належить його колишній дружині ОСОБА_3 , яка в ній зареєстрована.

Посилаючись на те, що в період з квітня 2016 року по березень 2019 року ним сплачені комунальні послуги на загальну суму 25 783,32 грн., в тому числі послуги з газопостачання - 3 888,96 грн., послуги з теплопостачання - 18 026,82 грн., послуги з вивезення твердих побутових відходів - 2 313,86 грн., квартплата - 2 670,68 грн., що відповідач участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймала, що відповідно до статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", статей 360, 541, 544 ЦК України відповідач повинна відшкодувати йому в порядку регресу вартість сплачених ним послуг відповідно до Ѕ її частки, просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування витрат на утримання майна 13 450,16 грн. та сплачений ним судовий збір в сумі 768,40 грн. (а.с. 3 - 4).

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 04 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на утримання майна 1 256,75 грн. та судові витрати 71,80 грн. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 71 - 77).

Судом першої інстанції встановлено, що за даними КП "БТІ м. Торецьк" станом на 31 грудня 2012 року квартира в багатоповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору міни квартир, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 25 березня 1994 року за реєстром № 1576, що підтверджується копією договору міни від 25 березня 1994 року та довідкою КП "БТІ м. Торецьк" від 22 березня 2019 року № 61/б (а.с. 10, а.с. 12).

Судом встановлено, що частки співвласників у квартирі, набутої внаслідок обміну, договором не визначено. Договору про визначення часток чи рішення про поділ майна на частки суду першої інстанції не надано.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна - АДРЕСА_1 , інформація відсутня (а.с. 68).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, яка видана Військово-цивільною адміністрацією міста Торецьк Донецької області 22 березня 2019 року за № 2667, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 (а.с. 11).

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 10 липня 2014 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 9).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу ОСОБА_4 26 жовтня 2018 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 , місце реєстрації шлюбу - Перовський відділ ЗАГС Управління ЗАГС м. Москви, після укладення шлюбу їй надано прізвище ОСОБА_6 (а.с. 7 - 8).

Згідно акту обстеження фактично проживаючих осіб від 05.11.2018 року, який складений за участю представників ПП "Техноком Н", відповідач ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована, але фактично не проживає з 2012 року по теперішній час (05 листопада 2018 року); фактично за цією адресою проживає ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_8 та її син ОСОБА_9 , 2002 року народження (а.с. 9).

Відповідно до виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , Виробничою одиницею "Дзержинськтепломережа" Комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго" за послуги з теплопостачання, площа 30,60 кв.м, за період з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2019 року нараховано 18 281,53 грн., сплачено за цей період 17 670,93 (а.с. 14 - 15).

Відповідно до виписки з особового рахунку № НОМЕР_2 , відкритого на ім`я ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , Торецьким відділенням Костянтинівського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ "По газопостачанню та газифікації Донецькоблгаз" за послуги з газопостачання за період з березня 2016 року по березень 2019 року нараховано за двох осіб 3 270,10 грн., сплачено за цей період 3 953,66 грн. (а.с. 16).

Відповідно до виписки з особового рахунку № НОМЕР_3 , відкритого на ім`я ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , ПП "Техноком Н" нараховано квартплату, загальна площа 30,60 кв.м., кількість мешканців - 2, за період з липня 2016 року по лютий 2019 року в сумі 25 13,49 грн., сплачено за цей період 2 670,68 грн. (а.с. 17 - 18).

Згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , автотранспортним комунальним підприємством "Комунальник" за вивезення твердих побутових відходів за період з січня 2016 року по лютий 2019 року, кількість мешканців - 2, нараховано 2 329,30 грн., сплачено за цей період 2 373,86 грн. (а.с. 20).

На підтвердження проведених оплат житлово-комунальних послуг позивачем надано копію єдиної розрахункової книжки з відмітками банку про сплату та квитанції (а.с. 21 - 28).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Позивач і відповідач, як власники, зобов`язані згідно статі 322 ЦК України утримувати належне їм майно, зобов`язані спільно забезпечувати схоронність квартири, власниками, якої вони є, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію, в тому числі шляхом оплати послуг з утримання будинку і прибудинкової території. В період з липня 2016 року по лютий 2019 року вартість послуг з утримання будинку і прибудинкової території склала 2 513,49 грн. та була сплачена позивачем, який відповідно до статті 544 ЦК України має право зворотної вимоги до відповідача в розмірі 1 256,75 грн., що складає половину сплачених позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Проте в період з 2016 року по березень 2019 року відповідач не була споживачем комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 з газопостачання, теплопостачання та вивезення твердих побутових відходів, оскільки не проживала у цій квартирі і у неї не виникло обов`язку з оплати витрат позивача на газопостачання, теплопостачання та вивезення твердих побутових відходів. В період з 2016 року по березень 2019 року послуги з газопостачання, теплопостачання та вивезення твердих побутових відходів за спірною адресою були надані для задоволення потреб ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які фактично проживали у спірній квартирі, щодо яких і слід ставити питання про участь у таких витратах (а.с. 71 - 77).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на відшкодування понесених ним витрат за житлово-комунальні послуги 12 114,82 грн., просить скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 липня 2019 року у цій частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю.

В судовому засіданні встановлено, що йому та відповідачу належить квартира за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 25 березня 1994 року. Відповідно до пункту 3 договору "належна ОСОБА_11 квартира переходить у власність ОСОБА_1 і ОСОБА_4 ", аналогічні відомості містяться у довідці БТІ № 61/6 від 22 березня 2019 року.

Відповідно до частини четвертої статті 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Вказаним договором міни не встановлена спільна сумісна власність на квартиру. Окрім цього квартира набувалася ним та ОСОБА_4 не як подружжям, а як самостійними сторонами договору міни. Отже, твердження суду, що вказана квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, суперечить дослідженому договору міни та положенням статті 355 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Отже позивачу та відповідачу належить по Ѕ частці квартири, а спірні правовідносини регулюються нормами закону про спільну часткову власність і до спірних правовідносин слід застосовувати норми статті 360 ЦК України.

Також судом не враховано, що ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі, тобто вважається такою, що постійно в ній мешкає. Реєстрація відповідача у квартирі впливає на розмір витрат за газопостачання та вивіз ТПВ, оскільки ці витрати тарифікуються від кількості зареєстрованих в квартирі осіб.

Відповідач є таким же власником як і він, тому повинен теж піклуватися за збереження житла, сплачувати комунальні послуги тощо.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Тому понесені ним витрати на газопостачання у розмірі 3 888,96 грн., на теплопостачання у розмірі 18 026,82 грн., на вивезення твердих побутових відходів у розмірі 2 313,86 грн. повинні бути поділені у рівних частках між позивачем та відповідачем і з відповідача на його користь підлягає стягненню половина сплачених ним комунальних послуг у сумі 12 114,82 грн., з яких за послуги газопостачання - 1 944,48 грн. (3 888,96:2), за послуги теплопостачання - 9 013,41 грн. (18 026,82 : 2), за вивезення твердих побутових відходів - 1 156,93 грн. (2 313,86 : 2) (а.с. 81 - 83).

Копію апеляційної скарги позивача відповідач ОСОБА_3 отримала 14 серпня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 92).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду 11 вересня 2019 року з`явився позивач ОСОБА_1 ; у режимі відеоконференції через Дзержинський міський суд Донецької області брав участь представник позивача - адвокат Брацило Р.Л., який діє на підставі ордера серії ДН № 069255 від 30 липня 2019 року. Позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду 11 вересня 2019 року не з`явилася; про дату, час та місце розгляду справи повідомлена; судову повістку - повідомлення про розгляд справи 11 вересня 2019 року отримала 31 серпня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 100).

Відповідач надіслала до апеляційного суду заяву від 21 серпня 2019 року про розгляд справи за її відсутністю, в якій також зазначила, що проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 98 - 99).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_3 , явка якої у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Брацило Р.Л., дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами щодо сплати житлово-комунальних послуг за об`єктом споживання - АДРЕСА_1 , регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом УРСР та Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що сторонами не оспорюється.

Згідно довідки, яка видана КП "БТІ м. Торецьк" 22 березня 2019 року за № 61/б за даними КП "БТІ м. Торецьк" станом на 31 грудня 2012 року квартира в багатоповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі договору міни квартир, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 25 березня 1994 року за реєстром № 1576 (а.с. 12). В зазначеній довідці частки співвласників не зазначено.

Згідно договору міни, який посвідчений Дзержинською державною нотаріальною конторою 25 березня 1994 року за реєстром № 1576, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 здійснили обмін належних їм на праві власності квартир. Належна ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано 28.12.1993 року відділом приватизації УЖКГ в/о "Дзержинськвугілля", переходить у власність ОСОБА_11 , інвентарна оцінка 22 955 крб. Належна ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 06.05.1993 року за реєстром № 2988, переходить у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , інвентарна оцінка 15 300 крб. (а.с. 10). Отже, у договорі міни взагалі не зазначено ні адрес квартир, що є предметом обміну, ні їх площ, ні зазначення на яких умовах квартира, що належала ОСОБА_11 , перейшла ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , чи як спільна сумісна власність, чи як спільна часткова власність.

Відповідно до статті 112 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, в редакції яка діяла на час укладення договору міни, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Судом встановлено і це не оспорюється позивачем в апеляційній скарзі, що частки співвласників у квартирі, набутій внаслідок обміну, договором міни не визначено.

Договір про визначення часток чи рішення про поділ майна на частки ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції сторонами не надано.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, в редакції яка діяла на час укладення договору міни, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

Відповідно до статті 242 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, в редакції яка діяла на час укладення договору міни, до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до статті 16 Закону УРСР від 07.02.1991 року № 697-XII "Про власність", який діяв на час укладення договору міни, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 15 грудня 1990 року, шлюб розірвано рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 10 липня 2014 року, яке набрало законної сили 22 липня 2014 року (а.с. 8).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Проте суд першої інстанції при визначенні статусу спірної квартири помилково застосував норми статей 355, 356, 368 ЦК України (Закон від 16.01.2003 року № 435-IV), який набрав чинності з 1 січня 2004 року і відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності; щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено, зокрема неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідно до частини четвертої статті 355 ЦК України спірна квартира є спільною частковою власністю, оскільки договором міни не встановлена спільна сумісна власність на квартиру, що квартира сторонами у справі набута не як подружжям, а як окремими особами, які виступали сторонами договору міни, і тому не належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є необґрунтованими. Стаття 355 ЦК України не застосовується до цивільних відносин щодо виникнення на той час у подружжя ОСОБА_10 права власності на підставі договору міни від 25 березня 1994 року. Відповідно правовідносини щодо набуття подружжям ОСОБА_10 права власності на квартиру за договором міни від 25 березня 1994 року не регулюються положеннями статей 357, 360 ЦК України щодо спільної часткової власності, на які посилається позивач в апеляційній скарзі.

Враховуючи положення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до правовідносин сторін щодо утримання спільного майна у спірний період з квітня 2016 року по березень 2019 року, тобто які виникли та продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України, слід застосовувати норми статей 319, 322, 369 ЦК України.

Відповідно до статті 319 власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша).

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина друга).

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя).

Власність зобов`язує (частина четверта).

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 151 ЖК УРСР громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що згідно положень ЦК України та ЖК УРСР позивач та відповідач, як співвласники квартири, зобов`язані спільно забезпечувати її схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що при вирішенні питання про обов`язок відповідача, як співвласника квартири приймати участь в оплаті житлово-комунальних послуг, слід врахувати положення Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги", який діяв у спірний період до 01 травня 2019 року.

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону:

власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу;

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до статті 12 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги поділяються за: 1) функціональним призначенням; 2) порядком затвердження цін/тарифів.

Відповідно до статті 13 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо) (пункт 1 частини першої статті 13 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 10.04.2014 р. №1198-VII, від 13.04.2017 р. № 2019-VIII);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05.03.1998 року № 187/98-ВР "Про відходи":

побутові відходи - відходи, що утворюються в процесі життя і діяльності людини в житлових та нежитлових будинках (тверді, великогабаритні, ремонтні, рідкі, крім відходів, пов`язаних з виробничою діяльністю підприємств) і не використовуються за місцем їх накопичення;

послуги з вивезення побутових відходів - збирання, зберігання та перевезення побутових відходів, що здійснюються у населеному пункті згідно з правилами благоустрою, затвердженими органом місцевого самоврядування.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в розумінні Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" особи власника і споживача не є тотожними, це можуть бути різні фізичні особи, наприклад, власник і орендар (квартиронаймач), який фактично споживає комунальні послуги.

Звертаючись до суду з цим позовом, саме позивач надав на підтвердження своїх доводів акт обстеження фактично проживаючих осіб від 05.11.2018 року, який складений за участю представників ПП "Техноком Н" (підприємство, що надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території), згідно якого відповідач ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована, але фактично не проживає з 2012 року по теперішній час (05 листопада 2018 року); фактично за цією адресою проживає ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_8 та її син ОСОБА_9 , 2002 року народження (а.с. 9).

Факт непроживання ОСОБА_3 в спірній квартирі з 2012 року сторонами не оскаржується.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 квітня 2019 року, яке згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 31 липня 2019 року, встановлено, що ОСОБА_3 не має ключа від квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 заперечує проти користування ОСОБА_3 вказаним житлом, доступу до нього не надає, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права власності щодо користування належною їй часткою квартири, у зв`язку з чим суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 , зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 , квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення та передачі комплекту ключів від вказаної квартири ОСОБА_3 (а.с. 51 - 57).

Отже, матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_3 у спірний період з квітня 2016 року по березень 2019 року не проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач ОСОБА_3 у квартирі у спірний період з квітня 2016 року по березень 2019 року не проживала і відповідно не отримувала житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач у розумінні статті 1 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" не є споживачем житлово-комунальних послуг у цей період і відповідно у неї не виникло обов`язку з оплати витрат позивача на газопостачання, теплопостачання та вивезення твердих побутових відходів.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно наданих саме позивачем доказів споживачами житлово-комунальних послуг у цей період у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , були позивач ОСОБА_1 та члени його сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_9 Зазначене підтверджується відомостями про сімейний стан у паспорті громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , який виданий 31 січня 2002 року Дзержинським МВ УМВС України в Донецькій області, згідно якого позивач ОСОБА_1 27 березня 2015 року зареєстрував шлюб з гр. ОСОБА_8 , 1981 року народження (а.с. 5 - 6), актом обстеження фактично проживаючих осіб від 05 листопада 2018 року (а.с. 9), а також рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 31 липня 2019 року (а.с. 51 - 57). Цей висновок суду позивачем в апеляційній скарзі не оспорюється і в суді апеляційної інстанції позивач визнав, що в квартирі з березня 2015 року фактично мешкає він та його дружина ОСОБА_8 з неповнолітнім сином.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є співвласником квартири, а тому вона повинна як і він сплачувати комунальні послуги з теплопостачання, газопостачання, вивезення твердих побутових відходів, оскільки відповідач зареєстрована в квартирі і вважається, що вона постійно в ній проживає, що реєстрація відповідача в квартирі впливає на вартість послуг за газопостачання та вивезення твердих побутових відходів, які нараховуються на кількість зареєстрованих в квартирі осіб, є не обгрунтованими.

Якщо позивач вважає, що відповідач у спірний період була споживачем, то відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачем не надано суду доказів про те, що відповідач ОСОБА_3 уповноважила позивача сплачувати за період її тимчасової відсутності вартість комунальних послуг з газопостачання, вивезення твердих побутових відходів, які нараховуються від кількості осіб, що проживають у квартирі. Крім того, сплата позивачем послуг з газопостачання та вивезення твердих побутових відходів, які нараховані згідно виписок з особового рахунку, на двох осіб, жодним чином не порушує його права, оскільки в спірній квартирі разом з ним мешкають члени його сім`ї - дружина ОСОБА_13 та її неповнолітній син ОСОБА_9 , які у спірний період фактично користувалися комунальними послугами у спірній квартирі та задовольняли свої потреби у тому числі у забезпеченні газопостачанням (плита газова 4-х комфорочна), централізованим опаленням, а також вивезенням побутових відходів, що позивачем не оспорюється.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 квітня 2019 року, яке згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 31 липня 2019 року, встановлено факт порушення співвласником ОСОБА_1 права співвласника ОСОБА_3 на користування квартирою. Згідно зазначеного судового рішення співвласник ОСОБА_1 в своїх поясненнях визнав, що змінив замки в квартирі ще в 2014 році, що у 2015 році вселив у спірну квартиру свою дружину та її неповнолітнього сина, що не надає співвласнику ОСОБА_3 доступ у квартиру, оскільки частка ОСОБА_3 не виділена у натурі і на його думку це перешкоджає вселенню ОСОБА_3 у квартиру (а.с. 51 - 57).

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя).

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (частина п`ята).

Відповідно до частини шостої статті 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Зокрема, згідно із частиною третьою статті 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність і розумність.

За встановлених обставин, а саме, створюючи з 2014 року відповідачу ОСОБА_3 , як співвласнику квартири, перешкоди у користуванні квартирою, тобто фактично позбавивши ОСОБА_3 можливості користуватися комунальними послугами, вселивши у цю квартиру у 2015 році без згоди співвласника ОСОБА_3 своїх членів сім`ї, які фактично користувалися комунальними послугами з газопостачання, вивезення твердих побутових відходів, з опалення квартири, пред`явлення ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_3 про відшкодування понесених витрат на комунальні послуги відповідно до її частки у праві спільної власності за період з квітня 2016 року по березень 2019 року суперечить моральним засадам суспільства.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог є не обгрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Позивач оскаржує рішення лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування йому понесених витрат з газопостачання у сумі 1 944,48 грн., з теплопостачання у сумі 9 013,41 грн. та вивезення твердих побутових відходів у сумі 1 156,93 грн., всього 12 114,82 грн., а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення про задоволення позовних вимог про відшкодування позивачу Ѕ частки понесених ним витрат на утримання будинку та прибудинкової території у сумі 1 256,75 грн., яка жодною із сторін не оскаржується.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення, зокрема є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні, зокрема, його мотивувальної частини.

З огляду на наведені вище висновки апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне судове рішення, неправильно застосував норми статей 355, 356, 368 ЦК України, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши у редакції цієї постанови мотивувальну частину рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 липня 2019 року.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Враховуючи правильність висновку суду першої інстанції щодо суті спору, підстави для зміни рішення суду в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції відсутні, а судовий збір, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги у сумі 1 152,60 грн. (а.с. 80, а.с. 86) слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 липня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови; в іншій частині рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська