Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 648/3825/16-ц

провадження № 61-26885св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - мале комунальне підприємство «Водограй»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу малого комунального підприємства «Водограй» на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Сокирко Л. М. від 06 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Базіль Л. В., Бугрика В. В., від 31 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до малого комунального підприємства «Водограй» (далі - МКП «Водограй») про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 червня 2002 року вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду бухгалтера матеріального відділу з виконанням за сумісництвом обов`язків касира та диспетчера з обов`язком видачі путівок на виїзд транспортних засобів, а 02 червня 2016 року переведена на посаду обліковця з реєстрації бухгалтерських даних служби збуту. Наказом відповідача від 15 серпня 2016 року № 97-к її було звільнено на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків, та на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри. Під час розгляду справи вона дізналася про накази відповідача про винесення їй доган від 09 лютого 2016 року та 28 березня 2016 року, з якими її не було ознайомлено.

Уточнивши позов, ОСОБА_1 просила поновити строк на оскарження наказів про винесення догани № 22 від 09 лютого 2016 року та № 52 від 28 березня 2016 року; визнати незаконними та скасувати накази: № 22 від 09 лютого 2016 року, № 52 від 28 березня 2016 року та № 97-к від 15 серпня 2016 року; поновити її на посаді обліковця з реєстрації бухгалтерських даних служби збуту в МКП «Водограй»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2016 року по день поновлення її на попередньому місці роботи.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду щодо оскарження наказів директора МКП «Водограй» «Про винесення догани» за № 22 від 09 лютого 2016 року та № 52 від 28 березня 2016 року.

Скасовано накази директора МКП «Водограй» щодо ОСОБА_1 «Про винесення догани» № 22 від 09 лютого 2016 року та № 52 від 28 березня 2016 року та наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » № 97-к від 15 серпня 2016 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді обліковця з реєстрації бухгалтерських даних МКП «Водограй».

Стягнуто з МКП «Водограй» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27 495,91 грн за період з 16 серпня 2017 року до 06 червня 2017 року включно та судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 600 гривень.

Стягнуто з МКП «Водограй» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відомості, зазначені у наказах № 22 від 09 лютого 2016 року та № 52 від 28 березня 2016 року, які є підставою для застосування вказаних дисциплінарних стягнень, не підтверджені відповідними доказами, а тому роботодавець не довів вчинення працівником дисциплінарних поступків. Позивачу не було запропоновано надати письмові пояснення з приводу вчинення нею дисциплінарного поступку. Крім того відповідач не довів наявність підстав для звільнення позивача з роботи у зв'язку із втратою довіри до неї.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня 2017 року відхилено апеляційну скаргу МКП «Водограй», рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 06 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржувані накази не містять даних, які саме обов'язки, покладені на позивача трудовим договором, посадовою інструкцією чи правилами внутрішнього трудового розпорядку, нею не виконувалися чи виконувалися неналежним чином та доказів систематичності вказаних порушень, а тому позивача було звільнено з порушенням передбаченої законом процедури і вона підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, МКП «Водограй» просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно прийняв до розгляду уточнену позовну заяву. Внаслідок неналежного виконання позивачем свої трудових обов'язків було оголошено догани іншим працівникам підприємства, що не враховано судами. Позивач, перебуваючи на посаді бухгалтера, диспетчера та касира неналежним чином вела облік первинних документів. Втрата довіри до робітника як підстава звільнення за пунктом 2 статті 41 КЗпП України обумовлена шкодою, завданою останнім систематичними помилками та недостовірністю в обліку коштів.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрите касаційне провадження в указаній справі та зупинене виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із наказом № 2к від 01 червня 2002 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу по переводу в МКП «Водограй» на посаду бухгалтера матеріального відділу, а відповідно до наказу № 61-к від 02 червня 2016 року була переведена на посаду обліковця з реєстрації бухгалтерських даних.

Відповідно до наказу № 22 від 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 була оголошена догана за незадовільне виконання посадових обов`язків, за створення конфліктної ситуації з виробничим та інженерно-технічним персоналом.

Згідно із наказом № 52 від 28 березня 2016 року ОСОБА_1 була оголошена догана за систематичні скарги на незадовільну роботу диспетчера, касира, бухгалтера.

Наказом № 97-к від 15 серпня 2016 року ОСОБА_1 за неналежне виконання обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку (пункт 3 статті 40 КЗпП України) та втратою довіри (пункт 2 статті 41 КЗпП України) була звільнена з посади обліковця з реєстрації бухгалтерських даних.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Вирішуючи спір, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідач не довів наявність передбачених законодавством підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни та її звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання нею без поважних причин покладених на неї обов`язків та, встановивши, що основний зміст трудових обов`язків позивача не пов'язаний з беспосереднім обслуговуванням грошових або товарних цінностей, дійшли обґрунтованого висновку про незаконність звільнення останньої на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Щодо звільнення позивача на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України

Посадові обов'язки обліковця з реєстрації бухгалтерських даних ОСОБА_1 визначені відповідною посадовою інструкцією в редакції від 18 березня та 02 червня 2016 року (а.с. 80-83).

Зі змісту наказів від 09 лютого та 28 березня 2016 року про застосування до позивача дисциплінарної відповідальності вбачається, що підставою для їх винесення є неналежне оформлення останньою документів, конфлікти з іншими працівниками підприємства та скарги абонентів на незадовільну роботу каси.

У справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, натомість судами встановлено, що останній не надав доказів на підтвердження вказаного, зокрема доказів, що керівником служби збуту або головним бухгалтером вносились акти реагування (доповідні записки), щодо неналежного виконання позивачем посадових обов`язків, або ж її винних дій.

За таких обставин висновок судів про відсутність систематичності невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та відсутність підстав для його звільнення за пунктом третім частини першої статті 40 КЗпП України є обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам та обставинам справи.

Щодо звільнення позивача на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України

Установивши, що до посадових обов'язків позивача як обліковця з реєстрації бухгалтерських даних не входило безпосереднє обслуговування грошових або товарних цінностей, договір про повну індивідуальну відповідальність з позивачем як обліковцем з реєстрації бухгалтерських даних не укладався, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки щодо відсутності правових підстав для її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

З врахуванням обставин, що встановлені судами та належним чином оцінених доказів, колегія суддів погоджується з висновками судів про відсутність доказів систематичного порушення позивачем своїх трудових обов`язків та відсутність правових підстав, передбачених пунктом 2статті 41 КЗпП України, для звільнення останньої у зв'язку із втратою довір'я, а доводи касаційної скарги про доведеність цих обставин є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв'язку з безпідставним, на думку відповідача, прийняттям судом змін до позовної заяви є необґрунтованими з огляду на положення частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року, згідно із якими позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу малого комунального підприємства «Водограй» залишити без задоволення, арішення Білозерського районного суду Херсонської області від 06 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара