ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1189/19 Справа № 201/3350/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення трьох відсотків річних з урахуванням інфляції, суми упущеної вигоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», про стягнення трьох відсотків річних з урахуванням інфляції, суми упущеної вигоди, який в подальшому нею уточнювався 23 квітня 2018 року (а.с. 2 - 14, 40 - 52). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що 06 травня 2015 року уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» договір банківського рахунку № 980-027-000001367, на підставі якого їй був відкритий поточний рахунок НОМЕР_1. 05 травня 2016 року позивачка уклала з банком договір «Капітал» (Новий) № 980-027-000234111, за умовами якого мала отримувати проценти щомісячно. У той же день на виконання цього договору через касу ПАТ «Банк Михайлівський» здійснено переказ коштів в сумі 100 000 грн. відповідним платіжним дорученням. Постановою Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року № 124-рш відкликано банківську ліцензію і прийнято рішення про ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський». На підставі рішення Правління НБУ від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23 травня 2016 року прийнято рішення № 812 про запровадження з 23 травня 2016 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський». На момент введення тимчасової адміністрації на поточному рахунку позивачки знаходилося 100 000 грн. На підставі рішення Правління НБУ від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12 липня 2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» і делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з цим рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно, про що зазначено на офіційному сайті Фонду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». На запити позивачки щодо включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, вона отримала відповіді від 06 червня 2016 року, 01 вересня 2016 року і від 25 січня 2017 року про те, що набуття ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» коштів ПАТ «Банк Михайлівський» здійснено на підставі нікчемного договору № 980-027-000234111 від 05 травня 2016 року всупереч прямої заборони НБУ на укладення таких договорів. Тому на рахунок позивачки безпідставно зараховано кошти, які належать ПАТ «Банк Михайлівський». Право власності у позивачки на ці кошти не виникло, тому подальше здійснення ним будь-яких дій з розпорядження коштами ПАТ «Банк Михайлівський» є нікчемним. Позивачка не погодилася із такою відмовою Фонду, вважаючи дії Фонду такими, що суперечать вимогами ст.ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положенню про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року №14, і порушують її право на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року по справі №804/3951/17, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року, визнано протиправною бездіяльність уповноважену особу Фонду Волкова О.Ю. щодо не включення позивачки до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і зобов'язано його включити позивачку до цього переліку. На виконання рішення суду позивачку включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду і 01 лютого 2018 року позивачка отримала свої кошти. Оскільки спірні кошти незаконно утримувались Фондом у період з 21 червня 2016 року по 01 лютого 2018 року, позивач вважає, що на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з Фонду підлягає стягненню три відсотки річних за весь період прострочення боржника, який становить 590 днів, виходячи з розрахунку: 100 000 х 3% : 365 x 590 = 4 849,30 грн. Окрім вказаного, позивачка вважала, що на її користь підлягає відшкодуванню упущена вигода на підставі ст.ст. 22, 611 ЦК України, оскільки якби зобов'язання не було порушено Фондом, ці кошти були б виплачені своєчасно і позивачка отримала би дохід у розмірі 12% річних на цю суму за весь час прострочення зобов'язання. Отже, стягненню підлягає упущена вигода у розмірі 12 % річних на цю суму за період прострочення боржника, який тривав 590 днів, виходячи з розрахунку: 100 000 х 12% : 365 х 590 = 19 397,26 грн. Позивачка також вважає, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона є споживачем фінансових послуг у розумінні цього закону і Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». При цьому, позивачка посилається на ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої до банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів. На думку позивачки, гарантії Фонду на відшкодування вкладу відноситься до фінансової послуги, оскільки за змістом п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання гарантій є фінансовою послугою. Водночас, згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про систему гарантуванні вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону «Гарантії за вкладом» розділу V «Гарантії Фонду та відшкодування коштів за вкладами», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Згідно із ч. 5 ст. 34 цього Закону, під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком. У відповідності до ч.ч. 1 і 2 ст. 36 цього Закону, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю. Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Виходячи з цього, позивачка робить висновок, що вона у спірних правовідносинах, як вкладник неплатоспроможного банка, є споживачем фінансових послуг в розумінні законодавства про захист прав споживачів, а тому має право на їх судовий захист. На підставі викладеного, просила позовні вимоги задовольнити, стягнувши з відповідача три відсотки річних в сумі 4 849,30 грн. і упущену вигоду в сумі 19 397,26 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», про стягнення трьох відсотків річних з урахуванням інфляції, суми упущеної вигоди - відмовлено.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80коп. (а.с. 145-151)

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 155-160).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що на підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» призначено Ірклієнко Ю.П. (а.с. 102,103).

13 червня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 991, яким продовжено строки тимчасової адміністрації у банку з 23 червня 2016 року до 22 липня 2016 року включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12 липня 2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку» (а.с. 105).

Згідно з цим рішенням розпочато процедуру ліквідації банку з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», визначені ст.ст. 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, Ірклієнку Ю.П. з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1702 від 01 вересня 2016 року змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», на Волкова О.Ю. з 05 вересня 2016 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 265 від 24 січня 2017 року визначено повноваження уповноважених осіб Фонду гарантування на ліквідацію ПАТ «ПАТ «Банк Михайлівський», згідно із яким з 25 січня 2017 року повноваження ліквідатора банку, визначені статтями 37, 38, 47-52,52-1, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку та повноважень, визначених п. 4, 5, 6 та 8 ч. 2 ст. 37, п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону, делеговано Волкову О.Ю.

Цим же рішенням з 25 січня 2017 року уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ПАТ «Банк Михайлівський» призначено Гриценка В.В., якому з 25 січня 2017 року делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», визначені п. 4, 5, 6 та 8 ч. 2 ст. 37, п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 383 від 08 лютого 2018 року змінено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» і визначено її повноваження, а саме: з 09 лютого 2018 року відкликано повноваження ліквідатора банку, делеговані Гриценку В.В., і призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку провідного юрисконсульта відділу розслідування протиправних діянь департаменту розслідування протиправних діянь Смолія Б.В., якому з 09 лютого 2018 року делеговано повноваження ліквідатора банку, визначені пунктами 4, 5, 6 та 8 ч. 2 ст. 37, п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону (а.с. 107).

Таким чином, Фонд гарантування з 23 травня 2016 року здійснює заходи щодо виведення з ринку неплатоспроможного ПАТ «Банк Михайлівський», про що розміщена інформація на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за посиланням в мережі Інтернет http://www.fg.gov.ua.

Судом також встановлено, що 06 травня .2015 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» договір № 980-027-000001367 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозит)», на підставі якого на її ім'я був відкритий поточний рахунок НОМЕР_1 в гривні (а.с.54).

05 травня 2016 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» договір №980-027-000234111 «Капітал+» (Новий) (з виплатою процентів) (а.с. 55).

Предметом цього договору є передання у власність ТОВ «ІРЦ» коштів в сумі 100 000 грн. на строк не більше 182 днів (з 05 травня 2016 року і по 03 листопада 2016 року) з виплатою процентів у розмірі 31,68 % річних (25,5 % річних після утримання податку). За умовами договору, ТОВ «ІРЦ» сплачує позивачеві проценти у безготівковій формі на його рахунок НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Михайлівський» і повертає кошти на цей же рахунок позивачки. Днем надання коштів у власність (позику) ТОВ «ІРЦ» вважається день їх зарахування на поточний рахунок ТОВ «ІРЦ».

Судом також встановлено, що у той же день, 05 травня 2016 року, з рахунку позивачки здійснено переказ коштів в сумі 100 000 грн. на рахунок ТОВ «ІРЦ», відкритий у банку АТ «Укрсиббанк» № 55000, що підтверджено платіжним дорученням № 647839 від 05 травня 2016 року (а.с. 56).

У пункті 8.3. цього договору сторони підтвердили, що цей договір є договором позики та регулює відносини сторін, що пов'язані з наданням позики ОСОБА_1 ТОВ «ІРЦ» у порядку, передбаченому договором, в зв'язку з чим взаємовідносини сторін за договором регулюються ст.ст. 1046-1053 ЦК України та іншими нормативно-правовими актами, що встановлюють правила та вимоги до договорів позики.

Як видно із довідки ПАТ «Банк Михайлівський» про стан рахунку позивача НОМЕР_1 від 25 січня 2017 року, кошти в сумі 100 000 грн. 19 травня 2016 року повернуті ТОВ «ІРЦ» на рахунок позивача на підставі вищевказаного договору позики № 980-027-000234111 (а.с. 21).

Таким чином, станом на 19 травня 2016 року кошти вкладу бути повернуті на рахунок позивача НОМЕР_1, відкритий ПАТ «Банк Михайлівський» за договором вкладу від 06 травня 2015 року.

У зв'язку із віднесенням постановою Правління НБУ від 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних, позивачка здійснила запити про включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, на які отримала відповіді від 01 вересня 2016 року, від 01 вересня 2016 року і від 06 червня 2017 року про те, що переказ коштів ТОВ «ІРЦ» 19 травня 2016 року в сумі 100 000 грн. з призначенням платежу «повернення коштів згідно із договором № 980-027-000234111 від 05 травня 2016 року на рахунок НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1, є нікчемним (а.с. 19 - 21)

У зв'язку з цим позивачка звернулася до адміністративного суду за захистом свого права на повернення гарантованої суми відшкодування із вимогами до Фонду про зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року по справі № 804/3951/17, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року, визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» в особі Волкова О.Ю. щодо не включення ОСОБА_1 до Переліку вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Зобов'язано Уповноважену особу Фонду включити ОСОБА_1 із сумою 100 000 грн. до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про позивачку для внесення даних позивача до Загального реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», які отримують кошти в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 25 - 33).

Розглядаючи даний публічно-правовий спір, адміністративний суд дійшов висновку, що договір позики від 05 травня 2016 року, укладений ОСОБА_1 з ТОВ «ІРЦ», не має ознак нікчемності.

Судами у цій справі встановлено, що повернення ТОВ «ІРЦ» коштів на банківський рахунок позивача у ПАТ «Банк Михайлівський» здійснено 19 травня 2016 року Отже, грошові кошти на момент прийняття рішення про ліквідацію банку перебували на поточному рахунку позивача у ПАТ «Банк Михайлівський» і Фондом не було доведено наявність підстав для невключення даних про рахунок позивача до переліку рахунків вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», за якими вони мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

19 листопада 2016 року набрали чинності положення пункту 15 Прикінцевих Положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» від 15.11.2016 року № 1736-VIII, яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг" віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим Законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

При цьому, в матеріалах адміністративної справи були відсутні докази повідомлення позивачки Фондом про нікчемність договору позики.

З урахуванням викладеного, суди дійшли висновку, що кошти, повернуті ТОВ «ІРЦ» на рахунок позивачки, були вкладом у розумінні вищезазначеного закону, а тому рахунки позивачки мали бути включеними до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Судом 1 інстанції також встановлено, що на виконання рішення адміністративних судів позивачку було включено до переліку фізичних осіб, кошти яких підлягають виплаті.

За вкладом позивачці виплачено 01 лютого 2018 року у відділенні ПАТ «ПУМБ» 100 000 грн. (а.с. 24), що нею не оспорюється.

В позові позивачка зазначає, що спірні кошти незаконно утримувались Фондом у період з 21 червня 2016 року по 01 лютого 2018 року, а тому Фонд повинен їй відшкодувати три відсотки річних за весь період прострочення в сумі 4 849,30 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також упущену вигоду в сумі 19 397,26 грн. на підставі ст.ст. 22, 611 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції виходив з того, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконує лише владні повноваження щодо відшкодування гарантованої суми вкладу на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI, яким не визначається відповідальність щодо відшкодування збитків (упущеної вигоди) і трьох процентів річних у якості відповідальності за прострочене відшкодування вкладу, а тому підстави для застосовування відповідальності до відповідача за порушення зобов'язання відсутні.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду 1 інстанції про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернувся до суду за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме цивільно-правової угоди - договору банківського вкладу.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Фонд гарантування, відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI, є особою публічного права, а тому, в силу приписів ст. 19 Конституції України має діяти виключно в межах повноважень, встановлених діючим законодавством.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюються та визначаються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 23.02.2012 року № 4452-VI.

Згідно із положеннями п. 3 ч. 1 ст. 2 цього Закону, вклад це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Вкладником є фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката (п.4 ч.1ст.2 Закону №4452-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду має такі повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; 2) визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду; 3) визначає порядок ведення банками бази даних про вкладників та ведення Фондом відповідної узагальненої бази даних; 3-1) призначає працівників, до повноважень яких належить проведення моніторингу стану дотримання банком вимог порядку формування та ведення баз даних про вкладників, проведення банком банківських операцій, у тому числі збір інформації та копій документів, необхідних для підготовки проекту плану врегулювання, забезпечення проведення оцінки активів банку в порядку, встановленому Фондом (у тому числі заборгованості за кредитами перед банком, наявності та вартості забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами, заборгованості за цінними паперами, що є у власності банку, вимог банку до клієнта за списаною безнадійною заборгованістю та наявності і вартості забезпечення виконання зобов'язань за такою заборгованістю тощо); 4) приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами відповідно до цього Закону та затверджує реєстри відшкодувань вкладникам у порядку та у черговості, що встановлені нормативно-правовими актами Фонду; 5) затверджує порядок визначення банків-агентів та визначає на підставі цього порядку банків-агентів; 6) приймає рішення про оплату Фондом витрат, пов'язаних із процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 7) встановлює вимоги до змісту договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунка з питань, що стосуються функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб; 8) встановлює додаткові вимоги до порядку розкриття банками інформації для вкладників про умови надання банківських послуг із залучення вкладів.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Статтею 28 Закону передбачено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника).

Згідно з абзацом 2 пункту 15 Перехідних положень Закону № 4452-VI, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язано ретельно вивчити документи щодо кожної фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу цим пунктом, і не пізніше 20 робочих днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» розпочати за рахунок коштів Фонду у межах суми відшкодування, визначеної частиною першою статті 26 цього Закону, виплату відшкодування коштів фізичним особам, які набули право на таке відшкодування у зв'язку з їх прирівнянням до вкладників.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідач виконав свої зобов'язання щодо виплати позивачу банківського депозиту, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Отже, у період дії тимчасової адміністрації фінансові санкції не застосовуються.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 611 ЦК України встановлює правові наслідки порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За загальними положеннями матеріальних норм цивільного права стягнення збитків (упущеної вигоди) і сплата трьох процентів річних є видами цивільно-правової відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Виходячи з того, що відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом, суд вважав безпідставними посилання позивачки на норми ЦК України, оскільки вищезазначеним Законом № 4452-VI не передбачена відповідальність Фонду, в тому числі у вигляді відшкодування збитків (упущеної вигоди) і трьох процентів річних у якості відповідальності за прострочене відшкодування вкладу.

Законом № 4452-VI Фонду надані вичерпні повноваження щодо формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, визначення сум відшкодування і виплата цих сум через банки-агенти, перелік яких затверджений виконавчою дирекцією Фонду. Кошти Фонду спрямовуються виключно на виплату гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами в порядку Закону (п. 1. ч. 2 ст. 20 Закону).

Таким чином, в силу положень Закону № 4452-VI неможливе стягнення з Фонду компенсацій, пені, будь-яких інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань банка перед кредиторами, адже ці види відповідальності покладаються на сторін договору - на банк і на вкладника.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 і відповідач Фонд не є сторонами договору банківського вкладу, а тому між ними не можуть існувати правовідносини зобов'язального характеру, що витікають з цього правочину.

Суд обґрунтовано виходив з того, що позивачка, пред'являючи вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення трьох відсотків річних з урахуванням інфляції, суми упущеної вигоди не врахувала, що Фонд не є правонаступником ПАТ «Банк Михайлівський» у даному спорі та не виступає від імені банку, який ліквідується та в якому вже запроваджена тимчасова адміністрація і на підставі ст. 36 Закону № 4452-VI банк звільнений від виконання зобов'язань перед кредиторами. Фонд здійснює лише владні повноваження щодо відшкодування гарантованої суми вкладу.

Також суд обгрунтовано визнав невірним посилання позивачки про регулювання спірних правовідносин Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до ст. 1 Закону, він регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. При цьому, Фонд не є фінансовою установою, надавачем фінансових послуг у розумінні ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином, правовідносини між позивачем і Фондом, а також уповноваженою особою Фонду, регулюються спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статтею 3 якого визначено правовий статус Фонду. Так, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд є установою, що немає на меті отримання прибутку.

Аналізуючи встановлені судом 1 інстанції фактичні обставини по справі в контексті наведених вище норм законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи, зазначені в апеляційній скарзі про те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: