ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 615/177/19

Провадження № 22-ц/818/3227/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря: Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року в складі судді Товстолужського О.В.,

у с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання на день смерті зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_1 24 липня 2012 року ним було складено заповіт, посвідчений Гонтово-Ярською сільською радою Валківського району, Харківської області, р.н. 246, яким позивачу заповіданий житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок належав спадкодавцеві на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 31 травня 1989 року Валківською державною нотаріальною конторою Харківської області, за р.н. 1178. Цим же заповітом ОСОБА_1 заповів інший належний йому будинок в АДРЕСА_1 своїй онуці, яка є донькою позивача - ОСОБА_3 Спадщину після батька прийняв позивач, ОСОБА_3 та мати позивача ОСОБА_4 , яка хоча і не мала наміру оформляти у спадок майно свого чоловіка, однак через похилий вік та юридичну необізнаність не склала заяву про відмову від спадщини та, будучи зареєстрованою з батьком на час відкриття спадщини, набула обов`язкової частки у спадковому майні як дружина, що пережила спадкодавця.

Частка у спадщині, яка належала ОСОБА_4 становить 1/4 частину у будинку обох заповіданих ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будинках. Ця частка розрахована у відповідності до приписів ст. 1241 ЦК України, де зазначено, що обов`язкова частка у спадщині спадкується непрацездатною вдовою незалежно від змісту заповіту і становить половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом. За законом ОСОБА_4 , як спадкоємцю першої черги після смерті чоловіка належала б 1/2 частка у всьому його майні, однак через наявність заповіту складеного на користь позивача та його доньки, частка у спадщині його матері становить половину від 1/2, що дорівнює 1/4 частці всього майна ОСОБА_1 .

Після смерті батька позивач через похилий вік матері, будучи єдиним її сином, здійснював догляд за нею переїхавши для проживання з матір`ю однією сім`єю за місцем її проживання та реєстрації в АДРЕСА_1 . Скориставшись його відсутністю за вказаною адресою в зв`язку з робочим відрядженням, ОСОБА_2 (її онук) маніпулюючи тим, що у нього не має власного житла, вмовив ОСОБА_4 скласти заповіт на все її майно на його користь, що вона і зробила посвідчивши 13 березня 2013 року у Гонтово-Ярській сільській раді Валківського району Харківської області зареєстрований за № 87 заповіт на користь ОСОБА_2 . Про наявність зазначеного заповіту позивачу нічого не було відомо. Згодом, ОСОБА_3 , дізнавшись, що матері позивача належить обов`язкова частка, а саме 1/4 в спадщині у будинку АДРЕСА_1 , звернулась до неї з проханням заповісти їй цю частку у спадщині, так як первісний власник будинку - ОСОБА_1 за життя бажав, аби онуці дістався весь будинок, як це зазначено в його заповіті. 11 квітня 2014 року ОСОБА_4 склала ще один заповіт, посвідчений Валківською державною нотаріальною конторою Харківської області за р.н. 634, яким заповіла належну їй частку у будинку № 4 - ОСОБА_3 .

Склавши вищевказані заповіти, мати нічого позивачу не повідомила, тому після її смерті, ОСОБА_1 , будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом на її майно та проживаючи разом з нею, як виявилось, помилково вважав, що успадкує заповіданий йому батьком будинок повністю з урахуванням обов`язкової частки ОСОБА_4 Його частка у будинку по АДРЕСА_1 за заповітом без урахування частки матері становить 3/4 частини. ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 померла.

Станом на 13 грудня 2017 року ОСОБА_1 був пенсіонером за віком, оскільки йому виповнилось 60 років, а тому він теж мав обов`язкову частку у спадщині на майно його матері, як це передбачено ст. 1241 ЦК України.

Таким чином, його частка у спадщині, повинна становити 1/2 від 1/4 частки належного їй майна, що дорівнює 1/8. Не маючи гадки про наявність складених матір`ю позивача заповітів на користь онуків та у зв`язку з його поверненням для проживання за основним місцем реєстрації після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не маючи спеціальних юридичних знань та будучи пенсіонером за віком мав справедливі очікування, що спільне проживання та догляд за матір`ю є беззаперечними підставами для спадкування її майна, а оформити спадщину він матиме можливість у будь-який час. Про зазначені обставини йому стало відомо після того, як на його домашню адресу Валківською державною нотаріальною контрою було направлено повідомлення про те, що спадкоємцями за заповітами складеними його матір`ю є відповідачі.

За таких обставин, скориставшись тим, що ОСОБА_1 не знав і не міг знати про заповіти вчинені на користь відповідачів, останні спадщину прийняли, подавши до Валківської державної нотаріальної контори Харківської області відповідні заяви нічого йому не повідомивши, а він будучи пенсіонером та спадкоємцем першої черги на майно власних батьків не має змоги підтвердити факт прийняття спадщини після матері інакше ніж у судовому порядку.

До складу спадщини, яка залишилась після смерті його батька входить і інше майно, а саме, приватизовані ним земельні ділянки АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним Актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6, виданим Валківською міською радою Харківської області 26 лютого 1998 року. Згідно вказаного документу, ОСОБА_5 належали земельні ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,1504 га - для ведення особистого підсобного господарства, однак до вищевказаного заповіту складеного батьком це майно включене не було, а тому воно повинно спадкуватися за законом. Оскільки спадкоємцями за законом, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 був він та його мати ОСОБА_4 , їм повинні належати вказані земельні ділянки в рівних частках, тобто по 1/2 частці кожному. Отже, позивач як спадкоємець, що прийняв спадщину після батька має право на оформлення у спадок за законом 1/2 частини обох ділянок і вважає, що з урахуванням вищевказаних обставин має право претендувати на половину 1/2 частини обох земельних ділянок отриманих у спадок його матір`ю, що становить 1/4 від усієї їхньої площі.

Позивач просить встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилось після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , до складу якого входить:

- 1/8 частина житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається згідно літер інформаційної довідки № 02-08/44, виданої КП «Валківське бюро технічної інвентаризації» 31.01.2019 року з: житлового будинку «А-1», загальною площею 50,1 кв.м, в тому числі 2,3 кв.м холодного приміщення коридору, житловою площею 26,6 кв.м; сараю «Б»; Літньої кухні з тамбуром «В», «в»; сараю «В1»; Погреба «Г»; вбиральні «Д»; літнього душу «Е»; колодязя «К»; паркану; паркану «№ 1 »; Воріт "№2".

- 1/8 частина житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_2 , що складається згідно літер інформаційної довідки № 02-08/45, виданої КП «Валківське бюро технічної інвентаризації» 31.01.2019 року з: житлового будинку «А-1», загальною площею 70,1 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м; Погреба «Б»; літньої кухні «В»,«в»; сараю-прибудови «в1»; Гаражу «Г»; Сараю-прибудови «г»; сараю-прибудови «Д»; вбиральні «Е; зливної ями «№ 1»; зливної ями «№ 2 »; огорожі «№ 3-4»; 1/16 частини колодязя «К».

- 1/4 частини земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 .

- 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1504 га для ведення особистого підсобного господарства в АДРЕСА_1 .

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено у повному обсязі.

ОСОБА_5 подав до суду апеляційну скаргу на зазначене судове рішення, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі виклав покази свідків, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про відмову у задоволені позовних вимог. ОСОБА_5 посилається на те, що всі допитані свідки підтвердили факт постійного спільного проживання позивача за адресою місця реєстрації та проживання його матері в АДРЕСА_1 , що не відповідає висновкам суду першої інстанції. Водночас вважає, що пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зводяться до необґрунтованих заперечень факту спільного проживання позивача з матір`ю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання на день смерті зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 липня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання на день смерті зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 30 хв. 16 липня 2019 року. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Валківського районного управління юстиції Харківської області, 16 жовтня 2012 року . (а.с.11)

24 липня 2012 року ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений Гонтово-Ярською сільською радою Валківського району, Харківської області, р.н. 246, яким позивачу заповіданий житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 . Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 заповів своїй онуці - ОСОБА_3 .(а.с.12)

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 31 травня 1989 року Валківською державною нотаріальною конторою Харківської області, за р.н. 1178. (а.с.13)

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6, виданого на підставі виконкому Валківської міської ради №731 від 28.11.1996 року, ОСОБА_5 належала земельна ділянка площею 0,2504 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,10 га, а решту площі 0,1504 га для ведення особистого підсобного господарства. (а.с.17)

Спадщину після батька прийняв він, ОСОБА_3 та його мати - ОСОБА_4 , яка будучи зареєстрованою з батьком на час відкриття спадщини набула обов`язкову частку у спадковому майні як непрацездатна дружина, що пережила спадкодавця.

Частка у спадщині, яка належала ОСОБА_4 становить 1/4 частину у обох будинках відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України, де зазначено, що обов`язкова частка у спадщині спадкується непрацездатною вдовою незалежно від змісту заповіту і становить половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.

За законом ОСОБА_4 , як спадкоємцю першої черги після смерті чоловіка належала б 1/2 частка у всьому його майні, однак через наявність заповіту складеного на користь позивача та ОСОБА_3 , частка у спадщині дружини становить половину від 1/2, тобто дорівнює 1/4 всього майна ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області 14 грудня 2017 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15).

Відповідно до інформації Валківської державної нотаріальної контори Харківської області № 1774/02.14 від 14 грудня 2018 року, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 відкрита спадкова справа № 45/2018. Спадкоємцями, які прийняли спадщину, є онуки спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі заповітів спадкодавця. Про прийняття спадщини вони подали до нотаріальної контори заяви. Будь-які інші заяви до Валківської державної нотаріальної контори станом на 14 грудня 2018 року не надходили.

В листі повідомлено інформацію про те, що ОСОБА_5 є спадкоємцем І черги за законом, однак вказані заповіти щодо 1/4 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 , та щодо всього іншого майна на час відкриття спадщини є чинними, за життя не змінені і не скасовані спадкодавцем ОСОБА_4 . З наявних в нотаріальній конторі відомостей спадщину матері ОСОБА_5 не прийняв, проживав окремо від спадкодавця, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав. Роз`яснено, що він має право звернутися до суду з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини як непрацездатний за віком син спадкодавця ОСОБА_4 та для вирішення будь-яких спірних питань спадкування відповідно до ст. 1257 ЦК України. (а.с. 16).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 відкрита спадкова справа № 45/2018. Спадкоємцями, які прийняли спадщину, є онуки спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі заповітів спадкодавця. Про прийняття спадщини вони подали до нотаріальної контори заяви. Будь-які інші заяви до Валківської державної нотаріальної контори станом на 14 грудня 2018 року не надходили. ОСОБА_5 є спадкоємцем І черги за законом, однак вказані заповіти щодо 1/4 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 , та щодо всього іншого майна на час відкриття спадщини є чинними, за життя не змінені і не скасовані ОСОБА_4 . На підставі ст. 1241 ЦК України ОСОБА_4 має обов`язкову частку, оскільки він був непрацездатним за віком сином спадкодавця. За законом ОСОБА_4 , як спадкоємцю першої черги після смерті чоловіка належала б 1/2 частка у всьому його майні, однак через наявність заповіту складеного на користь позивача та ОСОБА_3 , частка у спадщині матері становить половину від 1/2, тобто дорівнює 1/4 всього майна ОСОБА_5

Жоден із допитаних свідків не підтвердив відомості, що ОСОБА_5 проживав не за зареєстрованим місцем, а за адресою місця мешкання матері ОСОБА_4 , тим паче на момент смерті спадкодавця.

Такими відомостями можуть бути дані, що ОСОБА_5 щоденно мешкав, харчувався, ночував та покидав будинок, прямуючи на роботу, та повертався до будинку, де мешкала його мати, а не за місцем своєї реєстрації. ОСОБА_8 пояснила, що хоч вона і бачила в будинку речі ОСОБА_5 проте їй не відомо, чи він постійно мешкав в будинку,покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не містять конкретних обставин щодо постійного мешкання позивача разом із спадкодавцем на день її смерті, позивач та його дружина є зацікавленими особами. Будь-яких інших доказів на підтвердження обставини, що ОСОБА_5 постійно мешкав разом із матір`ю в судове засідання не надано.

Оскільки акт про постійне місце мешкання спростований, свідки допитані в судовому засіданні факт постійного місця проживання не підтвердили, ОСОБА_5 не можна вважати таким, що прийняв спадщину. Отже, підстав для визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_4 за позивачем також не має.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається із відомостей паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , місце реєстрації ОСОБА_1 з 21 квітня 2003 року є адреса: АДРЕСА_3 . (а.с.9)

В судовому засіданні ОСОБА_5 підтвердив, що саме за цією адресою він зареєстрований.

Відповідно до інформації Валківської державної нотаріальної контори Харківської області № 1774/02.14 від 14 грудня 2018 року, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 відкрита спадкова справа № 45/2018. Спадкоємцями, які прийняли спадщину, є онуки спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі заповітів спадкодавця. Про прийняття спадщини вони подали до нотаріальної контори заяви. Будь-які інші заяви до Валківської державної нотаріальної контори станом на 14 грудня 2018 року не надходили.

В листі завідувача Валківської державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я. повідомлено інформацію про те, що ОСОБА_5 є спадкоємцем І черги за законом, однак вказані заповіти щодо 1/4 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 , та щодо всього іншого майна на час відкриття спадщини є чинними, за життя не змінені і не скасовані спадкодавцем ОСОБА_4 . З наявних в нотаріальній конторі відомостей спадщину матері ОСОБА_5 не прийняв, проживав окремо від спадкодавця, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав. Роз`яснено, що він має право звернутися до суду з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини як непрацездатний за віком син спадкодавця ОСОБА_4 та для вирішення будь-яких спірних питань спадкування відповідно до ст. 1257 ЦК України. (а.с. 16).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_5 вказує на те, що відповідно до ст. 1241 ЦК України має обов`язкову частку у спадщині матері, постійно проживав разом зі спадкодавцем, тому відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину, просиввстановити факт спільного проживання на день смерті зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

На підтвердження своїх позовних вимог посилався на наданий акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 31 січня 2019 року, в якому зазначено, що технік абонвідділу КП «Благоустрій» разом із свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_11 підтвердили, що станом на 13 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , проживала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та на день смерті разом із нею однією сім`єю за даною адресою проживав її син ОСОБА_1 , але не був зареєстрований в даному будинку. (а.с.14)

Таким чином, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно зі статями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265 цього Кодексу(спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина першастатті 1269 ЦК України).

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першоюстатті 1270 ЦК Українистрок.

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Устатті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч.10 ст. 6 того ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до п. 3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Аналіз наведених норм закону та судової практики свідчить про те, що суди можуть розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, при їх розгляді слід встановити чи було місце проживання позивача за зазначеною ним в позові адресою постійним, переважним чи тимчасовим, маючи при цьому на увазі, що, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наголошує на тому, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією. Відсутність реєстрації місця проживання відповідача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Із змісту статей 1268, 1269 ЦК України вбачається, що факт прийняття спадщини пов`язується тісно з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, однак окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.

Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року (справа № 127/1149/17-ц, провадження № 61-21375св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року (справа № 2-844/2008, провадження № 61-1424св18).

Як встановлено судом, із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_5 не звернувся, просив встановити факт спільного проживання на день смерті зі спадкодавцем та визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Водночас частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 91 ЦПК України визначено, що виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

В суді першої інстанції допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечили, що ОСОБА_5 постійно мешкав із матір`ю ОСОБА_4 Свідки пояснили, що вони мешкають неподалік від ОСОБА_4 та товаришували із нею. Вони цікавились її способом життя та їм було відомо ОСОБА_4 проживала певний період часу, перед своєю смертю одна. ОСОБА_6 доповнила, що вона восени 2017 року приходила додому до ОСОБА_4 і хвіртка постійно була заперта. Крім того, їй відомо, що за ОСОБА_4 доглядала якась жінка. Інколи до неї навідувався син ОСОБА_5 та онука ОСОБА_3 , які проживали окремо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 підтвердив, що він приймав участь у складанні акту від 31 січня 2019 року про постійне мешкання ОСОБА_5 разом із матір`ю. Як зазначив свідок, він знав ОСОБА_4 особисто. Після смерті чоловіка останньої, він бачив позивача, як він займається господарством на городі, прибирає в дворі, а взимку відкидав сніг, а тому зробив висновок, що син спадкодавця мешкав разом із нею.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що він мешкає на одній вулиці із ОСОБА_4 Йому відомо, що її син ОСОБА_5 допомагав матері по господарству, займався ремонтом сантехніки. Про онуків померлої ОСОБА_4 йому нічого не відомо.

В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснили, що усі вони знали ОСОБА_4 та мешкають неподалік. Свідки зазначили, що вони бачили, що в будинку та на подвір`ї ОСОБА_4 знаходились речі її сина ОСОБА_5 , сам позивач часто приїздив до матері.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона не безкоштовно здійснювала догляд за ОСОБА_4 Такий догляд вона здійснювала в період часу з вересня по грудень 2017 року. За домовленістю з позивачем вона зазвичай приходила о 09:00 годині ранку, займалась господарством, повністю доглядала за ОСОБА_4 Кошти на продукти харчування надавав позивач та його дружина, та вона займалась її повним забезпеченням. За чотири місяці роботи, вона ні разу не бачила онуків ОСОБА_4 . При цьому, ОСОБА_8 пояснила, що хоч вона і бачила в будинку речі ОСОБА_5 проте їй не відомо, чи він постійно мешкав в будинку.

Показаннями допитаних у судовому засіданні свідків повідомлено обставини, які підтверджують, що позивач дійсно доглядав за своєю матір`ю, піклувався про неї, допомагав по господарству, надавав гроші на продукти харчування та ліки, однак ці обставини не свідчать про те, що позивач на час відкриття спадщини постійно проживав разом зі спадкодавцем, а лише вказують, що він виконував свій обов`язок щодо надання допомоги своїй непрацездатній матері, приїзджав до матері, періодично тимчасово знаходився за місцем її проживання.

Сам по собі факт надання допомоги, наявність його речей в будинку матері не свідчить про постійне проживання особи за відповідною адресою разом зі спадкодавцем.

Таким чином, показання свідків не містять конкретних обставин щодо постійного мешкання позивача з матір`ю, жоден із допитаних свідків не достеменно не підтвердив відомості, що ОСОБА_5 проживав не за зареєстрованим місцем, а разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

Крім того, ОСОБА_5 не згоден з тим, що суд першої інстанції надав перевагу показанням свідка ОСОБА_8 , водночас, ОСОБА_4 підтверджує ці обставини та як сам зазначив в апеляційній скарзі, з вересня по грудень 2017 року ОСОБА_8 здійснювала догляд за ОСОБА_4 , зазвичай приходила близько 9 години ранку і навідувалась після обіду, на ніч ніколи не залишалась. Кошти на продукти харчування та ліки для матері надавав позивач або його дружина. Найм ОСОБА_8 був обумовлений поганим станом здоров`я ОСОБА_4 та характером роботи ОСОБА_5 , який працював на той час водієм-далекобійником на вантажному автомобілі. Саме тому він не мав можливості постійно та щодня бути поряд з матір, найняв доглядальницю. Дружина позивача ОСОБА_15 , працюючи бухгалтером на значній відстані від будинку, з`являтися по першій необхідності до свекрухи вранці та вдень також не мала можливості.

Таким чином, викладеними особисто ОСОБА_5 в апеляційній скарзі обставинами факт його постійного проживання разом із спадкодавцем також не підтверджується.

В судовому засіданні донька позивача, відповідач ОСОБА_3 , пояснила, що батько у житловому будинку по АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини не проживав. Вказані обставини їй відомі, оскільки вона проживає у житловому будинку АДРЕСА_2 . Проти того, що дружина позивача приймала участі у догляді ОСОБА_4 не заперечувала.

16 липня 2018 року до суду представником ОСОБА_5 - ОСОБА_16 було подано клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 . Однак, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта відповідне клопотання не підтримав, клопотання про повторний виклик свідків не вирішувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інших належних, допустимих та достатніх доказів, зокрема письмових доказів, документів, на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_5 згідно вимог статей 12, 81 ЦПК України матеріали справи не містять.

Факт постійного місця проживання не підтверджено, тому ОСОБА_5 не можна вважати таким, що прийняв спадщину.

Отже, підстав для визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_4 за позивачем також немає.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова