Справа № 465/3585/14 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/811/2291/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Симця В.І.

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8, правонаступником якого є ОСОБА_2, на рішення Франківського районного суду м.Львова від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бєлопольської І.Р., ОСОБА_6, про визнання договору удаваним та недійсним

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року Погорелов В. М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4., за участю третіх осіб: приватного нотаріуса ЛМНО Бєлопольської І. Р., ОСОБА_4., про визнання удаваним та недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_4 від 24 січня 2007 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, він є особою похилого віку, постійно хворіє, потребує стороннього догляду, тому його дружина ОСОБА_10 запропонувала йому записати квартиру ОСОБА_4, а остання взамін цього, як вона запевняла, повинна була здійснювати догляд за ним,забезпечувати ліками,необхідними речами, допомагати у приготуванні їжі та догляді за квартирою. Згідно домовленості, яка була між ними, він вважав,що ОСОБА_4 буде здійснювати за ним довічне утримання. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 24 січня 2007 року. Під час підписання договору він був впевнений, що ОСОБА_4 прийнявши у власність квартиру, бере на себе зобов'язання щодо його догляду та утримання. На час укладення договору у нього були проблеми зі здоров'ям, зміст договору він не читав, так як не міг уявити, що відповідачка, знаючи його стан здоров'я може обманути. З погіршенням стану здоров'я неодноразово звертався до ОСОБА_4 з проханням щодо надання догляду та придбання медикаментів, виконання інших обов'язків, які відповідачка брала на себе при укладенні договору. Однак, остання не виконувала взятих на себе зобов'язань. Він вирішив розірвати договір, але відповідачка стала власником квартири, а він залишився без єдиного житла. Внаслідок укладеного договору втратив право володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, в нього відсутнє інше місце проживання, чи інше нерухоме майно придатне для проживання. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 29 лютого 2012 року позов про визнання недійсним укладеного договору дарування квартири по АДРЕСА_5 у м.Львові, від 24 січня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, задоволено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення Франківського районного суду м.Львова від 29.02.2012 року скасоване, у задоволенні позову відмовлено. Відповідачка не оплачує за квартиру та комунальні послуги,всі ці витрати несе виключно він.Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 7.05.14р.в його користь стягнено з ОСОБА_4заборгованість частки в сплачених витратах за житлово-комунальні послуги. Просить визнати удаваним та недійсним договір дарування по АДРЕСА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. та зареєстрованим за № 541, оскільки ,ним приховано інший, який дійсно мав місце, а саме-договір довічного утримання,так як по даний час він проживає у квартирі та повністю її утримує. Після винесення у травні 2012р. рішення апеляційним судом Львівської області, він часто хворів та не мав змоги звернутись до суду з даним позовом, враховуючи вказане, на підставі ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, що дає йому право на звернення з позовом до суду.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 05 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_8.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що укладаючи оспорюваний договір дарування, він помилився щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та ОСОБА_4 вказує що оспорюваний договір дарування є невигідним для нього, оскільки він є особою похилого віку, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (а.с.244 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 березня 2017 року закрито апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса ЛМНО Бєлопольської І. Р., ОСОБА_6, про визнання договору удаваним та недійсним.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 ОСОБА_2 залучено правонаступником ОСОБА_8 у даній справі.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 березня 2017 року скасовано, передано справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, пояснив, що сторони мали намір укласти саме договір дарування, доказів наявності домовленості щодо утримання позивача не надано. Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 підтримав доводи відповідача.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бєлопольська І.Р. була належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, проте в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_8 на праві власності належала квартира по вул. АДРЕСА_7, яка складається з 1 кімнати, комунальних вигод, загальною площею 39,3 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м.

24.01.2007 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, на яку позивач покликається як на підставу позовних вимог, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляд цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Для визначення правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення певної мети, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Судом установлено, що згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_10 - дружини ОСОБА_8 від 22.01.2007 остання дала згоду на дарування її чоловіком квартири по вул. АДРЕСА_7 ОСОБА_4

Після укладення договору дарування право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 було внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно. З 28.03.2008 вона зареєстрована за вказаною адресою. Відповідачка заперечила наявність домовленості щодо утримання позивача.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.06.2012, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бєлопольської І.Р. у задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування квартири по вул. АДРЕСА_7, укладеного 24.01.2007, відмовлено. Судом установлено, що воля ОСОБА_8, відображена в договорі дарування, відповідала справжнім намірам укласти саме договір дарування, та відсутні підстави для висновку про вчинення договору дарування під впливом обману (а.с.5-8 т.1).

Враховуючи наведене, показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, які підтвердили відсутність домовленості між сторонами щодо утримання позивача, відсутність у дарувальника будь-яких підстав для укладення договору дарування для приховання іншого правочину, суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Факт проведення відповідачкою ОСОБА_4 ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_3, що належала їй на праві власності, не є належним доказом спрямованості волі сторін на укладення договору довічного утримання.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування судового рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8, правонаступником якого є ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 31.01.2019р.

Головуючий

Судді