Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 639/743/15-ц

провадження № 61-21568св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Трішкової І. Ю., Гуцал Л. В. від 06 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 19 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNH4KP31090155, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 10 234 грн 87 коп. зі сплатою за користування кредитом 25,08 % річних строком до 19 квітня 2007 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого судовим наказом від 24 квітня 2009 року стягнуто з останнього 9 488 грн 17 коп. заборгованості за кредитом, 15 006 грн 43 коп. заборгованості за відсотками, 9 038 грн 85 коп. пені, а також 250 грн та 1 676 грн 67 коп. штрафів, з урахуванням уточнених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість в сумі 105 571 грн 59 коп., яка станом на 18 січня 2015 року складається з: 13 297 грн 67 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 86 770 грн 51 коп. нарахованої пені, а також штрафів: 500 грн - фіксована частина та 5 003 грн 41 коп. - процентна складова.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 105 321 грн 59 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_1 взятих на себе за укладеним 19 квітня 2006 року кредитним договором зобов`язань щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів належним чином не виконав, правовими наслідками чого є стягнення з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 105 321 грн 59 коп.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 19 квітня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, неустойка за порушення виконання зобов`язання має похідний характер від основного зобов`язань, яке припинилось належним виконанням у грудні 2010 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за три роки та неустойки за один рік в межах позовної давності в розмірі 52 433 грн 98 коп., та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності до вказаних правовідносин, оскільки розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Укладений між сторонами кредитний договір не розірваний у зв`язку із чим відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту. Таким чином позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 30 грудня 2011 року по 30 грудня 2014 року в межах загальної позовної давності, а проценти за своєю правовою природою є основною вимогою банку й підлягають стягненню в розмірі 28 304 грн 10 коп. Також позивач має право на отримання неустойки за порушення умов зобов`язання в межах річного строку позовної давності в розмірі 24 129 грн 88 коп., а всього у розмірі 52 433 грн 98 коп.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів

У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на те, що наявні в матеріалах справим Умови надання кредиту не підписані ОСОБА_1 , а тому не можна стверджувати, що саме ці кредитні умови були дійсними на момент звернення відповідача із заявою про надання кредиту., у зв`язку із чим незрозуміло за якою формулою позивачем визначена сума відсотків, пені та штрафів, які позивач просить стягнути з відповідача. Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 сплатив на погашення заборгованості а кредитним договором 10 233 грн, 9 488 грн 17 коп. з яких було зараховано на погашення кредиту, у зв`язку із чим заборгованість за кредитом відсутня, нарахування процентів банком з цього часу припинено.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 639/743/15-ц з Жовтневого районного суду м. Харкова.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 19 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNH4KP31090155, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 10 234 грн 87 коп. зі сплатою за користування кредитом 25,08 % річних строком до 19 квітня 2007 року.

Договір між сторонами було укладено шляхом підписання ОСОБА_1 заяви позичальника, в якій вказано, що заява разом із запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого судовим наказом від 24 квітня 2009 року стягнуто з останнього 9 488 грн 17 коп. заборгованості за кредитом, 15 006 грн 43 коп. заборгованості за відсотками, 9 038 грн 85 коп. пені, а також 250 грн та 1 676 грн 67 коп. штрафів, а тому, уточнивши позовні вимоги, остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 105 571 грн 59 коп., яка станом на 18 січня 2015 року складається з: 13 297 грн 67 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 86 770 грн 51 коп. нарахованої пені, а також штрафів: 500 грн - фіксована частина та 5 003 грн 41 коп. - процентна складова.

Також судами установлено та не заперечується представником позивача, що 06 грудня 2010 року ОСОБА_1 сплатив на погашення заборгованості за кредитним договором 10 233 грн, 9 488 грн 17 коп. з яких було зараховано на погашення кредиту, у зв`язку з чим заборгованість за кредитом відсутня, нарахування процентів банком з цього часу припинено.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції встановив, що договір між сторонами було укладено шляхом підписання ОСОБА_1 заяви позичальника, в якій вказано, що заява разом із запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п`ять років.

Разом з тим, додані до матеріалів справи Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не підписані відповідачем, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№14-131цс19).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 06 грудня 2010 року ОСОБА_1 на виконання судового наказу від 24 квітня 2009 року, сплатив на погашення заборгованості за кредитним договором 10 233 грн, 9 488 грн 17 коп. з яких було зараховано на погашення кредиту, у зв`язку з чим заборгованість за кредитом відсутня, нарахування процентів банком з цього часу припинено.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18, згідно якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів, пені та штрафів, оскільки основне зобов`язання припинилось, а тому у банка були відсутні правові підстави для нарахування процентів за користування кредитом та неустойки.

З огляду на вказане доводи касаційної скарги щодо права банка на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 30 грудня 2011 року по 30 грудня 2014 року в межах загальної позовної давності у розмірі 28 304 грн 10 коп. та неустойки за порушення умов зобов`язання в межах річного строку позовної давності в розмірі 24 129 грн 88 коп., а всього у розмірі 52 433 грн 98 коп., є безпідставними та необґрунтованими.

Інші наведені позивачем у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов