ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 617/1552/15-ц Головуючий суддя І інстанції Єрмак Н.В.
Провадження № 22-ц/818/3819/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Маміної О.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Білої І.В. на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Єрмак Н.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. про захист прав споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним та припинення зобов`язань за договором іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд з підстав, передбачених ст. 230, 203, 215 ЦК України визнати недійсним кредитний договір № 6/4/35/2008/840-К/249 від 11.09.2008, укладений між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_1 .

При цьому послалася на те, що банком при укладенні договору було приховано фактичне значення реальної процентної ставки, фактичне значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки та того розміру подорожчання кредиту, які були узгодженні сторонами кредитного правочину, тобто навмисно ввела позичальника в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Банк також не дотримався положень ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Міністерства юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

З посиланням на ст. 17 Закону України «Про іпотеку», оскільки внаслідок визнання недійсним договору кредиту припиняється основне зобов`язання, позивач просив також припинити зобов`язання за договором іпотеки № 6/4/35/2008/980-І/250 від 11.09.2008 та припинити дію заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано кредитний договір № 6/4/35/2008/840-К/249 від 11.09.2008 року, укладений між ВАТ комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судово-економічної експертизи в розмірі 15888,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «КБ «Надра» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Судові витрати, пов`язані з розглядом заяви апеляційної скарги, просить покласти на позивача.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказано, що судом не було надано належної оцінки тому факту, що позивач визнавала умови спірного кредитного договору справедливими шляхом його підписання та часткової оплати заборгованості. Зазначено, що позивач неодноразово зверталась до банку з заявами про реструктуризацію заборгованості, внаслідок чого укладались додаткові угоди, що свідчить про визнання умов договору позивачем.

Послались на те, що ОСОБА_1 не скористалась своїм правом протягом 14 днів з дня укладення відкликати свою згоду на укладання кредитного договору згідно із ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Вказано, що за ненадання повної інформації щодо продукту суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із ст.ст. 15, 23 зазначеного закону, які не передбачають визнання спірного правочину недійсним.

Зауважено, що оскаржуване рішення ухвалено судом за відсутності відповідача.

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2008 між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №6/4/35/2008/840-К/69, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 37068,08 доларів США строком до 09.09.2038 зі сплатою відсотків. Разом з тим, в кредитному договорі банк не зазначив сукупну вартість кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту. Тому вказаний правочин суперечить актам цивільного законодавства.

Ці обставини підтверджуються кредитним договором від 11.09.2008, додатковими угодами до кредитного договору, висновком судової економічної експертизи № 6715, складеним 14.09.2016.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з посиланням на висновки судової економічної експертизи обґрунтовував свій висновок тим, що в кредитному договорі банк не зазначив сукупну вартість кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, тому вказаний правочин суперечить актам цивільного законодавства, і має бути визнаний недійсним. Позовні вимоги щодо припинення зобов`язання за договором іпотеки та припинення заборони відчуження квартири, як похідної від даної вимоги, задоволенню не підлягають, оскільки Главою 50 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав припинення зобов`язання, який не містить такої підстави як припинення основного зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частина 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Одним з таких нормативно-правових актів Національного банку України є Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 № 168 (далі Правила).

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.3. зазначених Правил банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року у справі було призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. Засл. проф. Бокаріуса.

Згідно із висновками судової економічної експертизи № 6715 від 14.09.2016:

1. щомісячний ануїтетний платіж, розрахований виходячи з умов кредитування (сума кредиту, відсоткова ставка, строк кредитування), становить 483,26 дол. США, що не відповідає розміру платежу, зазначеному у п. 3.3.1 кредитного договору № 6/4/35/2008/840-К/249 від 11.09.2008.

2. у спірному кредитному договорі № 6/4/35/2008/840-К/249 від 11.09.2008 та додаткових угодах до нього не відображена обов`язкова інформація про умови кредитування, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168.

3. реальна процентна ставка (у процентному значенні) ставить 17,76%, що не відповідає розміру відсоткової ставки, зазначеному у п. 1.3.1 кредитного договору № 6/4/35/2008/840-К/249 від 11.09.2008 (15,49%), а абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) становить 142209,93 дол. США (т. 1 а. с. 213-222).

Таким чином, оскільки при укладанні спірного кредитного договору, з наступними доповненнями, банк всупереч вказаним нормативним актам вказав позичальнику помилкову інформацію щодо розміру процентної ставки, щомісячного ануїтетного платежу, не зазначив суму абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), що є істотними умовами договору кредиту, тобто банк навмисно ввів другу сторону (позичальника) в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин обґрунтовано був визнаний судом першої інстанції недійсним.

Доводи скарги щодо свідомого підписання умов договору позичальником та тривалого його виконання, що графік платежів містить усі необхідні для цього відомості, зокрема щодо процентів, щомісячного ануїтетного платежу, розрахунку абсолютної величини подорожчання вартості кредиту - є безпідставними і відхиляються колегією суддів, оскільки такі відомості або помилково вказані, або взагалі не вказані у договорі і для їх отримання необхідно проведення додаткових розрахунків, які потребують спеціальних знань, яких позичальник, на відміну від судового експерта не має, і до отримання висновку судового експерта по цій справі належних і допустимих доказів з цього приводу у позичальника не було.

Як роз`яснено судам у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що представником банку ОСОБА_2 до суду першої інстанції було подано заяву про необхідність ознайомлення з висновками судової економічної експертизи (т. 2 а. с. 25).

Відомостей про те, що у ознайомленні було відмовлено матеріали справи не містять.

Своїх заперечень та доказів на спростування висновків експерта банком до суду вчасно надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності недійсності спірного кредитного договору з огляду на його невідповідність вимогам закону, оскільки обман з боку банку щодо істотних умов договору спричинив неможливість позичальнику вільно сформулювати своє волевиявлення на укладення договору кредиту. З цих мотивів колегія суддів відхиляє заперечення банку з посиланням на норми ст.ст. 12, 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду про безпідставність позовних вимог про припинення договору іпотеки та похідної від неї вимоги щодо припинення заборони відчуження іпотечного майна з огляду на відсутність у Главі 50 ЦК України підстав припинення зобов`язання у вигляді припинення основного зобов`язання.

Щодо посилань ПАТ «КБ «Надра» на те, що судом не було виконано вимог законодавства щодо повідомлення учасника справи про її розгляд суд зазначає наступне.

Банк посилається на те, що районний суд не взяв до уваги, що в рамках процедури ліквідації банку новим ліквідатором було прийнято рішення про ліквідацію та закриття регіональних представництв банку, в яких зберігались відомості щодо судових проваджень банку.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, така інформація всупереч процесуального обов`язку учасника справи - не доводилась до відома суду, а тому усі негативні ризики від такої недобросовісної процесуальної поведінки покладаються на банк.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Білої І.В. - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 вересня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина

Судді колегії О.В. Маміна.

О.М. Хорошевський.