ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1472/19 Справа № 412/1277/2012 Суддя у 1-й інстанції - Черновського Г.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2012 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 37 м.Дніпропетровська, Виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську, ради про встановлення права на проживання та визнання розпорядження органу приватизації та права власності на квартиру частково недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2006 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона проживає разом з відповідачами в квартирі № 53 в будинку № 6 на ж/м Сокіл-1 в м.Дніпропетровську. В цю квартиру вона вселилася ще в 1996 році зі згоди наймача, що приходиться батьком її чоловіку ОСОБА_6 Від шлюбних відносин з відповідачем ОСОБА_6 у неї 03.01.1998 року народилвся син ОСОБА_3, та 29.11.2002 року - син ОСОБА_4, які постійно проживають в спірній квартирі з нею. Воназ відповідачем ОСОБА_6 на цей час фактичні шлюбні відносини не підтримують, у них виникла суперечка в питанні користування спірним житлом, а саме відповідачі не бажають добровільно визнати за нею та її дітьми, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, право на проживання у спірній квартирі, та без її згоди та відома здійснили приватизацію квартири. За таких обставинпозивач просила суд визнати за нею та за її неповнолітніми дітьми право на користування жилим приміщенням, розташованим в м. Дніпропетровську на ж/м Сокіл-1АДРЕСА_1; визнати розпорядження органу приватизації управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 01.03.2007 року за № 1/126-07 та свідоцтво про право власності про приватизацію квартири № 53 в будинку № 6 на ж/м Сокіл-1 в м.Дніпропетровську, видане на основі цього розпорядження, частково недійсним, яке отримали ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_1

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2012 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та за її дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на користування жилим приміщенням, розташованим в м.Дніпропетровську на ж/м Сокіл-1АДРЕСА_1.

Визнано розпорядження органу приватизації управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 01.03.2007 року за № 1/126-07 та свідоцтво про право власності на квартиру № 53 в будинку № 6 на ж/м Сокіл-1 в м.Дніпропетровську, виданого на основі цього розпорядження, недійсними.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 належить частка у праві власності на спірну квартиру, однак її не було залучено до участі у справі в якості відповідача. Також, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач ставила питання про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, при цьому рішення суду не містить обґрунтування в чому полягає його незаконність, враховуючи, що позивач відношення до приватизованої квартири не має.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримала рішення суду першої інстанції та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 березня 1997 року ОСОБА_2 уклала шлюб з відповідачем по справі - ОСОБА_6, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська (актовий запис №76).

В квартирі № 53 в будинку № 6 на ж/м Сокіл-1 в м.Дніпропетровську позивач стала проживати, зі згоди всіх відповідачів, з вересня місяця 1996 року, тобто ще до реєстрації їх шлюбу.

Спірна квартира, згідно ордеру № 925 від 30 грудня І980 року, була отримана батьком ОСОБА_6 - ОСОБА_8 і в ордері на житло були вписані всі вищезазначені відповідачі.

Квартира розміром 65 кв.м. складається з трьох ізольованих кімнат площею: 11,7 кв.м, 17 кв.м, 8,2 кв.м, коридору площею 12,4 кв.м, кладової 1,5 кв.м, кухні 7,7 кв.м, ванної кімнати площею 2,7 кв.м, вбиральні площею 1,2 кв.м, балкону площею 0,6 кв.м, лоджії площею 2 кв.м.

Основний наймач житла - ОСОБА_8 помер, раніше знявся з реєстраційного обліку в квартирі.

Від шлюбних відносин позивача з відповідачем ОСОБА_6 03.01.1998 року народився син ОСОБА_3, та 29.11.2002 року - ОСОБА_9, які постійно проживають з моменту народження в спірній квартирі з позивачем.

На підтвердження того, що позивач з січня 1998 року постійно зі своїми дітьми та чоловіком ОСОБА_6 проживає в спірній квартирі позивачем надано акти, складені представником КЖЕП №7 від 09.09.2006 року та довідка з місця проживання від 26.09.2006 року (а.с.12-14,16).

22.12.2006 року з реєстраційного обліку спірної квартири був знятий ОСОБА_6 (чоловік позивачки), який в цей час перебував на стаціонарному лікуванні з діазнозом: теберкульоз легень (а.с.30, 52).

Судом встановлено, що між сторонами склався такий порядок користування спірним приміщенням: позивач зі своїм чоловіком та синами ОСОБА_10 і ОСОБА_4 займають одну кімнату площею 17 кв.м з балконом площею 0,6 кв.м, відповідач ОСОБА_5 займає ізольовану кімнату площею 8,2 кв.м, а відповідач ОСОБА_7 зі своєю дочкою ОСОБА_1 також займає ізольовану кімнату площею 11,7 кв.м з лоджією площею 2,02 кв.м. Коридор, кладова, кухня, ванна кімната, вбиральня знаходяться в їх сумісному користуванні.

Однак між сторонами виник спір, оскільки відповідачі не визнають права позивача та її дітей на проживання в спірній квартирі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ст. 65-1 ЖК УРСР, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Всупереч зазначеним нормам матеріального права відповідачі без згоди позивача приватизували спірне житло в органах приватизації управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради 01.03.2007 року та отримали свідоцтво про право власності на спірну квартиру № 53, розташовану за адресою ж/м Сокіл-1, будинок № 6 в м. Дніпропетровську за № 1/126-07.

Згідно відповіді управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради за № 3/2307 від 04.05.07 правовстановлюючі документи на квартиру № 53 в будинку № 6 на ж/м Сокіл-1 в м. Дніпропетровську отримали відповідачі: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.64,65 ЖК України, обгрунтовано задовольнив позовні вимоги та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що їй належить частка у праві власності на спірну квартиру, однак її не було залучено до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на час звернення з позовом та ухвалення рішення по суті спору ОСОБА_1 була неповнолітньою та цивільної дієздатності не набула, при цьому відповідачем у справі є її мати ОСОБА_7

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач ставила питання про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, також підлягають відхиленню, оскільки чинним законодавством не передбачено визнання приватизації частково недійсною, тому судом першої інстанції здійснено захист порушених прав позивача у належний спосіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має жодного відношення до спірної квартири, з огляду на що підстави для оспорення незаконності розпорядження щодо приватизаціїї відсутні підлягають відхиленню, оскільки в розумінні ст.64 ЖК УРСР позивач набула право користування квартирою, правомірно заселившись до неї зі згоди наймача та інших користувачів. ОСОБА_2 на час здійснення приватизації проживала разом зі своїми дітьми у зазначеній квартирі, однак приватизація була здійснена без її відома та згоди в порушення вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що порушені житлові права позивача підлягають захисту, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2012 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

ОСОБА_11