КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9884/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Савицького О.А.,-

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року названий позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08 квітня 1989 року у Палаці реєстрації шлюбі та новонароджених м. Києва, актовий запис № 1443, розірвано.

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечила.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 1989 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Тривалий час кожен живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Відповідач проживає окремо, сімейного життя сторони не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Позивач зазначає, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливо.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 5 ст. 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою та четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, правильно дійшов висновку про розірвання шлюбу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначила, що не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з ОСОБА_2 , а шлюбні відносини фактичного припинились. ОСОБА_1 також підтвердила, що спір про поділ майна між сторонами відсутній. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 також зазначила, що розірвання шлюбу ніяким чином не може вплинути на повнолітнього сина сторін, при цьому наявність спільної дитини не може бути причиною перебування у шлюбі з позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено справжність підпису ОСОБА_1 у позовній заяві, колегія суддів оцінює критично, оскільки позивач особисто у судовому засіданні підтвердила своє бажання розірвати шлюб.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не встановив чи є у сторін спір відносно спільного майна, колегія суддів не приймає, оскільки зазначене не впливає на право позивача розірвати шлюб.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 13 травня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко