КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Тетеря Світлани Ігорівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року (суддя Савицький О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору недійсним,

встановила:

у червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив визнати недійсним договір цільової позики № 14 від 22 вересня 2014 року, укладений між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і ПАТ «Європейський газовий банк».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є вкладником ПАТ «Європейський газовий банк» (далі АТ «ЄВРОГАЗБАНК»).

Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2014р. № 424 ПАТ АТ «ЄВРОГАЗБАНК» віднесено до категорії неплатоспроможних.

16 липня 2014р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 57 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ЄВРОГАЗБАНК» з 17 липня 2014р. по 17 жовтня 2014р. та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «ЄВРОГАЗБАНК». У подальшому строк тимчасової адміністрації було продовжено до 17 листопада 2014р. включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «ЄВРОГАЗБАНК».

Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014р. № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 листопада 2014р. № 121 «Про початок процедури ліквідації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» відкликано банківську ліцензію АТ «ЄВРОГАЗБАНК», розпочато процедуру ліквідації банку строком на один рік з 18 листопада 2014р. року по 17 листопада 2015р., яка у подальшому була продовжена до 17 листопада 2017 року включно.

Позивач стверджував, що 11 грудня 2014р. звернувся до уповноваженої особи Фонду

гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» із заявою про пред`явлення кредиторських вимог за вкладами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, у розмірі 1 609 859грн 91 коп. і рішенням від 26 лютого 2015р. його кредиторська вимога у розмірі 1 609 859грн 91 коп. була акцептована та віднесена до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.

Позивач зазначав, що у період дії тимчасової адміністрації в АТ «ЄВРОГАЗБАНК» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав банку цільову позику для забезпечення виплат вкладникам банку, сума якої становить 1,2 млрд грн.

Позивач вважає, що укладення договору цільової позики суперечить нормам чинного законодавства України - ч. 2 ст. 3, абзацу другого ч. 3 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як надавши цільову позику неплатоспроможному банку, Фонд фактично звільнив себе від зобов`язання виплатити відшкодування коштів за вкладами вкладників банку за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку, виконання якого Фондом гарантується відповідно до вимог ст. 26 Закону, оскільки Фонд не відшкодував вищезазначені вклади за рахунок власних коштів, а передав ці кошти за договором цільової позики у власність неплатоспроможного банку, внаслідок чого банк став боржником Фонду на суму позики та процентів, нарахованих за користування позикою, а Фонд отримав переважне право перед вкладниками задовольнити свої вимоги за договором цільової позики у 3 чергу за рахунок коштів, одержаних в результаті реалізації майна банку.

Позивач стверджував, що вказаними діями Фонду порушуються його права, так як його вимоги включені до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тетеря С.І. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача посилається на доводи, викладені у позовній заяві, та вважає, що суд першої інстанції не надав їм оцінку, безпідставно не застосував норми ч. 2 ст. 3, абзацу другого ч. 3 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статей 4, 10, ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Також представник позивача вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що права позивача не були порушені укладенням договору цільової позики, оскільки факт отримання позивачем 200 000грн в межах гарантованої суми відшкодування не досліджувався судом під час розгляду справи, а включення вимог позивача щодо виплати його вкладів до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «ЄВРОГАЗБАНК» не означає, що позивач отримав і гарантовано отримає цю суму.

Крім того, представник позивача вважає, що внаслідок надання банку цільової позики Фонд отримав переважне право перед вкладниками АТ «ЄВРОГАЗБАНК», вимоги яких задовольняються у четверту та сьому черги, задовольнити свої вимоги за договором цільової позики у третю чергу, внаслідок чого з огляду на оціночну вартість майна, яке входить до ліквідаційної маси АТ «ЄВРОГАЗБАНК», повернення вкладів вкладникам банку, у тому числі позивачу, стало фактично неможливим та призвело до позбавлення позивача та інших вкладників банку права власності на майно.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначивши, що договір цільової позики був укладений на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та з метою проведення виплат фізичним

особам, включаючи позивача, в межах 200 000грн, тому твердження позивача про те, що даний договір порушує його права та є незаконним, не відповідає дійсності та є необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ЄВРОГАЗБАНК» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи її доводи необґрунтованими та безпідставними.

АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.42-45 том 2), у судове засідання своїх представників, які мають право участі у апеляційному суді, не направили,клопотання про його перенесення не подали, тому на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Тетеря С.І., яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач є вкладником АТ «ЄВРОГАЗБАНК».

Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2014р. № 424 ПАТ АТ «ЄВРОГАЗБАНК» віднесено до категорії неплатоспроможних.

16 липня 2014р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 57 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ЄВРОГАЗБАНК» з 17 липня 2014р. по 17 жовтня 2014р. та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «ЄВРОГАЗБАНК».

13 жовтня 2014р. рішенням № 111 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строк тимчасової адміністрації було продовжено до 17 листопада 2014р. включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «ЄВРОГАЗБАНК».

Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014р. № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 листопада 2014р. № 121 «Про початок процедури ліквідації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» відкликано банківську ліцензію АТ «ЄВРОГАЗБАНК», розпочато процедуру ліквідації банку строком на один рік з 18 листопада 2014р. року по 17 листопада 2015р.

2 листопада 2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 197 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» до 17 листопада 2017р. включно.

11 грудня 2014р. ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЄВРОГАЗБАНК» із заявою про пред`явлення кредиторських вимог за вкладами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, у розмірі 1 609 859грн 91 коп. і рішенням від 26 лютого 2015р. його кредиторська вимога була акцептована та віднесена до четвертої черги задоволення вимог кредиторів, про що його повідомлено листом вих. 59-13.0-20 від 25 березня 2105р. (с.с.14 том 1).

22 вересня 2014р. між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та АТ «ЄВРОГАЗБАНК» був укладений договір цільової позики №14.

За умовами договору Фонд передає у власність банку грошові кошти у розмірі 858 721 626,60грн для виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників в межах суми

відшкодування, що гарантується Фондом, які банк зобов`язався використати за цільовим призначенням та повернути у строк до 17 жовтня 2014 року та сплатити проценти за користування позикою у розмірі не нижчому облікової ставки Національного банку України, що складає 14,2% річних на момент укладання договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Підставою позовних вимог позивач зазначав невідповідність спірного договору положенням ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як Фонд не має права здійснювати діяльність, яка спрямована на отримання прибутку, а у порушення ч. 1 ст. 26 Закону не відшкодував кошти за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників, за рахунок власних коштів, а створив умови, у результаті яких Фонд отримав переважне право перед вкладниками банку, вимоги яких задовольняються у 4 та 7 черги, задовольнити свої вимоги за рахунок майна банку.

Враховуючи норми статті 5 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, колегія суддів при вирішенні даного спору застосовує норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які діяли на час укладення спірного договору, без окремого посилання на вказані обставини.

Частинами 2 та 3 статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон) визначено, що Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України.

Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Згідно частин 1 та 2 статті 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: акумулює кошти, отримані з джерел, визначених статтею 19 цього Закону (пункті 2); надає фінансову підтримку банку відповідно до цього Закону (пункт 10); здійснює аналіз фінансового стану банків з метою виявлення ризиків у їхній діяльності та прогнозування потенційних витрат Фонду на виведення неплатоспроможних банків з ринку та відшкодування коштів вкладникам (пункт 11); надає цільову позику банку для виплат вкладникам банку відповідно до пункту 1частини шостої статті 36 цього Закону, а також фінансування витрат для оплати роботи осіб відповідно до пункту 2 частини шостої статті 36, пунктів 7 і 8 частини другої статті 37 та частини четвертої статті 47 цього Закону, що здійснюються протягом дії тимчасової адміністрації (пункт 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону джерелами формування коштів Фонду є, зокрема, доходи від цільової позики, наданої банку для оплати витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, передбаченої пунктом 2 частини шостої статті 36, пунктами 7 і 8 частини другої статті 37 та частиною четвертою статті 47 цього Закону (пункт 10-1).

Враховуючи викладені норми Закону, колегія суддів приходить до висновку, що отримання Фондом процентів від надання цільової позики, не є прибутком Фонду, а є джерелом коштів, за рахунок яких Фонд здійснює свої зобов`язання та виконує функції, визначені Законом.

Згідно частин 1 та 2 статті 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку

відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду вкладник отримує тільки після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Пунктом 1 частини 1 статті 36 Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Отже, під час здійснення тимчасової адміністрації саме банк зобов`язаний виплатити кошти за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Частиною 6 статті 36 Закону визначено, що зобов`язання банку, передбачені пунктами 1-1-4 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

З метою забезпечення виконання зобов`язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов`язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Статтею 12 Закону визначені повноваження виконавчої дирекції Фонду, зокрема, за умови недостатності коштів у банку для оплати витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, проведенням заходів та залученням до роботи осіб відповідно до пункту 2 частини шостої статті 36, пунктів 7 і 8 частини другої статті 37 та частини четвертої статті 47 цього Закону, виконавча дирекція Фонду приймає рішення про надання цільової позики на покриття таких витрат банку за рахунок коштів Фонду (пункт 17).

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи вищевикладені норми матеріального права, спірний правочин не суперечить нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що Фонд не був зобов`язаний укладати з банком,

який визнаний неплатоспроможним, договір цільової позики, є правильними. Однак, таке право Фонду визначено законом і Фонд своїм правом скористався, що не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що уклавши договір цільової позики Фонд порушив права вкладників банку, які мають право на задоволення своїх вимог у 4 чергу, так як набув право отримання задоволення своїх вимог за договором цільової позики у 3 чергу, є припущеннями, на яких згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

При цьому, необхідно враховувати, що право на укладення договору цільової позики передбачено Законом, який визначає, що такий договір може укладатися між Фондом та банком тільки у разі визнання банку неплатоспроможним та прийняття рішення про запровадження тимчасової адміністрації.

Та обставина, що банк не виконав свої зобов`язання за договором та не повернув отриману позику у строки, визначені договором, не може бути підставою для висновку, що Фонд діяв недобросовісно, а укладений договір є недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що у мотивувальній частині рішення суд не надав оцінку аргументам позивача та не навів мотивів незастосування норм права, на які посилався позивач, як на підставу позовних вимог, є правомірними, однак вказаний недолік рішення суду першої інстанції усувається апеляційним судом у даній постанові і не може бути достатньої підставою для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Твердження у апеляційній скарзі, що укладеним договором цільової позики були порушені права позивача, як вкладника та кредитора 4 черги, колегія суддів вважає безпідставним.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, саме на момент вчинення правочину повинні існувати обставини, які є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно умов договору цільової позики банк зобов`язався повернути позику до 17 жовтня 2014 року, тобто до закінчення строку, на який у банку була запроваджена тимчасова адміністрація.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази у підтвердження того, що, укладаючи договір цільової позики з банком, Фонд був обізнаний, що банк не виконає свої зобов`язання за договором, у зв`язку із чим вимоги Фонду, щодо повернення цільової позики, будуть акцептовані відповідно до ст. 52 Закону та підлягають задоволенню у 3 чергу.

Також не були предметом судового розгляду та доказування позивачем твердження про те, що ліквідаційної маси банку не вистачить для погашення вимог кредиторів 4 черги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що правових підстав для визнання недійсним договору цільової позики, укладеного між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і ПАТ «Європейський газовий банк» 22 вересня 2014 року, з підстав, зазначених позивачем, не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, допущені судом порушення норм процесуального права, не призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Тетеря Світлани Ігорівни залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк