КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/8126/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/ 2148/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Кемського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року у складі судді Дубас Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Під час провадження справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 подавалися додаткові позовні заяви до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, які ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2017 року були об'єднані в одне провадження.

В обґрунтування поданих позовів ОСОБА_3 зазначав, що з 26 серпня 2015 року по 18 жовтня 2016 року на підставі виконання попередньої домовленості між ним та ОСОБА_2 щодо укладення договору позики, позивачем були здійснені перекази грошових коштів на рахунок відповідача в ПАТ КБ «Приватбанк», в сумах 300 000 грн., 30 000 грн., 20 000 грн., 25 000 грн., 25 000 грн., 150 000 грн., 250 000 грн.

Після переказу грошових коштів на банківський рахунок відповідача, остання почала уникати спілкування з уповноваженими представниками позивача, на телефонні дзвінки не відповідала, укладати договір позики як того вимагає ЦК України відмовилась.

Посилаючись на те, що жодних письмових договорів між позивачем та відповідачем щодо спірних грошових сум укладено не було, окрім того, сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору позики, які визначені законодавством обов'язковими для укладення таких договорів, а отже, грошові кошти були передані відповідачу без будь-якої правової підстави, позивач просив :

стягнути з ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 300 000 грн., 30 000 грн., 20 000 грн., 25 000 грн., 25 000 грн., 150 000 грн., 250 000 грн., що разом складає 800 000 грн. на користь ОСОБА_3 та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Додатковим рішенням того ж суду від 18 липня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 45 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що немає доказів для висновку про те, що грошові кошти вносилися позивачем на умовах їх наступного повернення, а отже, суд мав з'ясувати підстави, за яких перераховувалися кошти позивачем відповідачу, що останнім зроблено не було та, як наслідок, суд прийшов до помилкового висновку про безпідставність отримання коштів. Окрім цього, правовідносини сторін врегульовано Законом України «Про благодійну діяльність та благодійні організації», що судом не прийнято до уваги.

Також зазначено, що у справі наявні копії скарг до Державної фіскальної служби України, зі змісту яких убачається, що позивач самостійно вказував про дарування таких коштів, а не про позику чи безпідставно отримані кошти, більш того, скарги позивача на дії відповідача стосувалися заявлених в позовній заяві сум та позивачем у суді не спростовувалося факт написання таких скарг.

Посилаючись на те, що у справі не міститься жодних доказів того, що перераховані позивачем кошти були для укладання в майбутньому договору позики, та те, що укладений між сторонами правочин був благодійною пожертвою, відповідач просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та її представників, які підтримали апеляційну скаргу, представників ОСОБА_3, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 26 серпня 2015 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів з карткового рахунку № НОМЕР_1 на рахунок відповідача ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк», в сумі 150 000 грн.

28 серпня 2015 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів з карткового рахунку № НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк», в сумі 300 000 грн.

08 вересня 2015 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів з нового рахунку № НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк», в сумі 250 000 грн.

02 вересня 2016 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів з карткового рахунку НОМЕР_2 на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 30 000 грн.

11 жовтня 2016 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів з нового рахунку НОМЕР_2 на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 25 000 грн.

12 жовтня 2016 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів з карткового рахунку НОМЕР_2 на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк», в сумі 25 000 грн.

18 жовтня 2016 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів з нового рахунку НОМЕР_3 на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 20 000 грн.

В матеріалах справи містяться витяги виписки по рахункам позивача, що підтверджують факт здійснення відповідних переказів відповідачу (а.с.6-7, 66-67, 109-110, 150-151 т.1, 6-7, 60-61, 99-100 т.2).

Встановлено, що договір позики між сторонами заключний не був.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що з переказів позивача не вбачається, що призначенням платежів був дарунок в розумінні ст. 717 ЦК України, а отже, грошові кошти відповідачем отримані без достатніх правових підстав і підлягають поверненню у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Встановлено, що гроші вносилися позивачем на рахунок ОСОБА_1 тривалий час, добровільно, при цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що грошові кошти вносилися на умовах їх наступного повернення, а фактичні обставини не свідчать про те, що гроші вносилися без достатньої правової підстави.

Обґрунтовуючи зміст позовних вимог, позивач вказував на те, що кожного разу після перерахування коштів сторони мали намір укласти договір позики, проте такий договір не укладався.

Між тим, у справі відсутні будь-які дані, які б свідчили про звернення відповідача з проханням про надання грошових коштів у борг, рівно як і жодної пропозиції позивача щодо укладення договору позики та вимог про повернення грошових коштів.

Залишився поза увагою суду та належної оціни у судовому рішенні і зміст скарги від 03 травня 2017 року, адресованої ОСОБА_3 Державній фіскальній службі України, ДПІ у Святошинському районі м. Києва, яка містить інформацію про те? що ним протягом 2015-2016р.р. було подаровано ОСОБА_1 грошові кошти, в тому числі 25.08.2015р. - 150 000 грн., 28.08.2015р.- 300 000 грн., 08.09.2015р.- 250 000 грн., 02.09.2015р.- 30 000 грн., 11.10.2016р.- 25 000 грн., 12.10.2016р.- 25 000 грн., 18.10.2016р.- 20 000 грн., проте відповідач отримані кошти не задекларувала, податки та інші обов'язкові платежі не сплатила (а.с.278-283 т.3).

Отже, звертаючись зі скаргою до правоохоронних органів, позивач вказував на те, що саме подарував грошові кошти ОСОБА_1, а не мав намір позичити їх з подальшим поверненням.

Матеріалами справи доведено, що спірні грошові кошти були перераховані на банківський рахунок відповідача добровільно.

Не долучено до матеріалів справи й будь-яких доказів, які б вказували про існування між сторонами попередньої домовленості на укладання договорів позики з урахуванням перерахованих коштів.

Окрім цього, суд першої інстанції не дав належної оцінки характеру дій позивача, який пов'язаний з систематичним, періодичним перерахуванням коштів на рахунок ОСОБА_1, що носить триваючий характер та який, по своїй суті, фактично виключає існування між сторонами домовленості на укладання договорів позики.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов'язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється до моменту його виконання з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, таке виконання має правові підстави (за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як правову підставу в установленому порядку скасовано, визнано недійсною, змінено, припинено або її не було взагалі.

У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, зокрема й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, проте залишився без врахування суду під час вирішення заявленого по справі спору.

Суть кондикційного зобов'язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов'язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Суд першої інстанції не врахував, що вiдсутнiсть правової підстави набуття майна - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не основується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення і його юридичному змісту.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Суд першої інстанції не врахував, що спірні грошові кошти перераховувалися позивачем на банківський рахунок відповідача за власною ініціативою, протягом певного періоду часу, невдовзі після вчинення банківських операцій правовою природою перерахованих коштів ОСОБА_3 визнано саме як дарунок (а.с.278-283 т.3), а отримання ОСОБА_1 коштів відбулося у незаборонений цивільним законодавством спосіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає незаконними висновки суду першої інстанції про визнання спірних грошових коштів безпідставно набутими та наявність підстав до застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України встановлено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи, що матеріалами справи не доведено наявність визначених ЦК України підстав набуття відповідачем грошових коштів безпідставно, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції як постановленого з неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Додатковим рішенням районного суду від 18 липня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 45 000 грн.

Постановлене по справі додаткове рішення, як таке, що носить похідний характер від рішення, ухваленого по суті спору, також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року та додаткове рішення того ж суду від 18 липня 2018 року скасувати.

Постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів та витрат на правову допомогу, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: