ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Кропивницький

справа № 397/639/18

провадження № 22-ц/4809/270/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Дьомич Л.М., Мурашка С.І.

секретар судового засідання Кравченко Я.С.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2018 року у складі головуючого судді Мирошниченка Д.В. за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

УСТАНОВИВ:

18.05.2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути заборгованість у розмірі 74331 грн. 63 коп. за кредитним договором б/н від 18.09.2012 року, яка складається з: 1962 грн. - заборгованість за кредитом; 64269,41 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4084,43 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина)., 3515,79 грн. - штраф (процентна складова).

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного договору б/н від 18.09.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві.

У зв'язку з порушенням умов договору, станом на 31.03.2018 року ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 74331 грн. 63 коп.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 6364 (шість тисяч триста шістдесят чотири) гривні 70 (сімдесят) копійок за кредитним договором б/н від 18.09.2012 року, яка складається, станом на 31.03.2018 року, з наступного:

- заборгованість за кредитом - 1962 гривні 00 копійок;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 3302 гривні 70 копійок;

- заборгованість за пенею та комісією - 1100 гривень 00 копійок;

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить змінити вказане судове рішення, скасувавши його в частині зменшення заборгованості за відсотками та ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог у повному обсязі.

Зазначено, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за вказаною у розрахунку відсотковою ставкою, що передбачена умовами договору та зменшив заборгованість за відсотками, тим самим зменшив обсяг відповідальності боржника.

Відмовляючи у задоволені частини позовних вимог щодо стягнення процентів, комісії та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк виконав вимоги законодавства та за місяць до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка, на фінансовий телефон клієнта 01.08.2014 року надіслав повідомлення, про збільшення відсоткової ставки з 01.09.2014 до 34,8 %.

Банк також виконав вимоги законодавства щодо повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки, за місяць до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка, на фінансовий телефон клієнта 01.03.2015 року надіслав повідомлення, про збільшення відсоткової ставки з 01.04.2015 до 43,2 %.

Оскільки відповідач після підвищення відсоткової ставки 01.09.2014 та 01.04.2015 за кредитним договором продовжував здійснювати платежі за кредитним договором, вважається, що він погодився з умовами договору.

Позивач звертає увагу, що відповідач кредитний договір не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не довів відсутність заборгованості та належне виконання умов договору, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов'язань, не заявляв зустрічних позовних вимог, тому висновки суду в частині зменшення розміру нарахованих відсотків вважає помилковими.

Від представника відповідача - ОСОБА_3 надійшла письмова заява, в якій вона заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить розглянути справу за її відсутності та залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 167-168).

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення представника позивача за довіреністю - ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Судом встановлено, відповідно анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 18.09.2012 року ОСОБА_1 звернувся до банку щодо отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач був ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді; погодився, що його заява разом з пам'яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами складають договір про надання банківських послуг (а.с.7).

Згідно Умов і правил надання банківських послуг:

п. 1.1.7.12 - договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін;

п. 2.1.1.5.5 - позичальник зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його користування, по перевищенні платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених даним Договором;

п. 2.1.1.5.6. - у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку;

п. 2.1.1.7.6. - при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову;

п. 2.1.1.12.11 - банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим Договором (а.с.9-32).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 31.03.2018 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком в сумі 74331,63 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 1962 грн.; заборгованості по нарахованих процентах за користування кредитом - 64269,41 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 4084,43 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн., та штрафу (процентна складова) - 3515,79 грн. (а.с.5-6).

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як визначено ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 1962 грн. є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Як свідчить наданий банком розрахунок заборгованості, станом на 31.03.2018 року на тіло кредиту 1962 грн. банком нараховано проценти за користування кредитом в сумі 64269, 41 грн. (а.с.5-6).

При цьому, з 18.09.2012 року банк виходив з процентної ставки - 30 % річних, з 01.09.2014 року - 34,80 % річних, з 01.04.2015 - 43,20 % річних.

Відповідно до ч. 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій вказано, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг.

У той же час, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брала на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, у справі відсутні.

У підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві про видачу кредиту відсутня його письмова згода на підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки, а також відсутні відомості про те, до якого розміру банк має право підвищити процентну ставку за користування кредитом.

Відсутні відомості про можливі розміри підвищеної процентної ставки і в Умовах і правилах надання банківських послуг, з якими банк ознайомив клієнта і долучив до справи.

Суд дійшов правомірного висновку, що оскільки відповідач, як споживач банківських послуг, погодився на сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 процентів на рік на суму залишку заборгованості, саме ця процентна ставка має враховуватися при обчисленні процентів за користування кредитом.

Позивачем не надано суду доказів інформування ОСОБА_1 про зміну відсоткової ставки і вчиненння ним дій, що можуть свідчити про його згоду зі збільшенням такої ставки.

На момент отримання кредиту банк відсотки за користування кредитом нараховував виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту. З квітня 2014 року позивач змінив порядок нарахування відсотків за користування кредитом, зокрема до бази розрахунку включив уже нараховані відсотки та санкції за несвоєчасне виконання зобов'язань, а також проценти до квітня 2014 року. З вересня 2014 року процентну ставку визначено на рівні 34,8 %, з 01 квітня 2015 року - 43,20 %.

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту, тобто на суму кредиту, фактично отриману позичальником. Зокрема, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Крім того, відповідно до витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», відповідач отримав кредит за відсотковою ставкою 2,5 % на місяць, тобто 30 % річних.

За таких обставин суд першої інстанції, виходячи з умов кредитування, які підписані відповідачем, та відсутності його письмової згоди на збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, дійшов висновку, що наведений в розрахунку розмір заборгованості за процентами є неправильним, проценти необхідно нараховувати виключно на тіло кредиту за процентною ставкою 30 % річних.

Здійснений судом розрахунок заборгованості за процентами, виходячи з 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості, а саме, за формулою: (А1х30%хА2)/360 днів =Х, де А1 - тіло кредиту, А2 - кількість днів прострочення, відповідає погодженим умовам договору, кількості днів користування кредитними коштами, 2020 днів, що складає 3302 грн. 70 коп.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, підстав для зміни в цій частині ухваленого ним рішення не встановлено. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні суд дотримався норми матеріального і процесуального права.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у цивільній справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року.

Оскільки, пеня і штраф нараховані за одне і теж зобов'язання - порушення строків погашення кредиту, тому стягненню з відповідача підлягає лише пеня.

Також суд зазначав, що заява відповідача про застосування строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки він був пропущений при пред'явленні позову до суду, підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14.

Суд дійшов правомірного висновку, що заява про застосування спеціальної позовної давності до стягнення неустойки (пені) підлягає задоволенню і пеню необхідно стягнути за останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду у розмірі 1100 грн.

Судом першої інстанції правильно визначено розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, в сумі 6364 гривні 70 копійок, в тому числі: за кредитом в сумі 1962 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 3302,70 грн. та пеня в сумі 1100 грн. (в межах річного строку).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: Л.М. Дьомич

С.І. Мурашко