РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 682/2515/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/113/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н.В., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Славутське житлово-комунальне об'єднання»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2018 року у складі судді Назарука В.А., ухвалене в м. Острог Рівненської області о 08 год. 09 хв., повний текст рішення складено 23 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Комунальное підприємство «Славутське житлово-комунальне об'єднання» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. На обґрунтування позовної заяви зазначало, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, опалення будинку, в якій знаходиться ця квартира, здійснюється від теплової мережі централізованого теплопостачання через газову котельню, що знаходиться на балансі КП «Славутське житлово-комунальне об'єднання», які відповідач не оплачувала.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Славутське житлово-комунальне об'єднання» 7 933 грн. 22 коп. заборгованості спожиту теплову енергію та 243 грн. 60 коп. витрат на сплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим ст.68 ЖК України, п.5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язком споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором чи законом, та обґрунтовано тим, що цей обов'язок відповідачкою дотриманий не був попри використання послуг з теплопостачання.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про можливість стягнення заборгованості з відповідача у зв'язку з відсутністю договору про надання житлово-комунальних послуг. Стверджує, що законом передбачено двосторонній обов'язок щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг. Додає, що обов'язок споживача укласти договір виникає лише після виконання постачальником послуги обов'язку підготувати проект такого договору і запропонувати його споживачу для укладення. Звертає увагу на те, що обов'язок споживача укласти запропонований договір виникає лише тоді, коли він відповідає типовому договору. Не погоджується і з висновком суду про те, що оскільки про факт придбання квартири відповідач не поставила до відома позивача і за таких умов саме у відповідача виник обов'язок ініціювати питання укладення з позивачем договору про централізоване опалення квартири. Зазначає, що позивач не надавав відповідачу послуг з теплопостачання, оскільки це було технічно неможливо, що власне і підтвердили свідки в судовому засіданні. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.12.2010 року та витягу про державну реєстрацію прав.

Рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області №46 від 25.01.2007 року «Про впорядкування відносин у сфері надання житлово-комунальних послуг», рішенням Славутської міської ради №10-42/2010 від 30.04.2010 року КП «Славутське житлово-комунальне підприємство» визначено виконавцем послуг з теплопостачання у м.Славута.

Згідно рішення виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області №38 від 17.02.2011 року, встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб'єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг.

Звертаючись до суду з даним позовом, КП «Славутське житлово-комунальне підприємство» просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання за період з жовтня 2011 року по липень 2014 року, розмір якої станом на 01.07.2014 року склав 7 933 грн. 22 коп.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 цього Закону визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будників та споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу.

Судом встановлено, що між сторонами не було укладено письмового договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території на підставі Типових договорів.

Покликання апеляційної скарги на те, що відсутність такого договору є підставою для несплати вартості комунальних послуг з теплопостачання апеляційним судом оцінюються критично.

Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч.3 ст. 30 цього Закону встановлено обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п.3 ч.2 ст.21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Аналізуючи положення ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» апеляційний суд приходить до переконання, що умови типового договору, які набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом, а за змістом ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок по укладенню договору про надання житлово-комунальних послуг, в тому числі про надання послуг з теплопостачання, покладений як на виконавця цих послуг, так і на споживача - власника житла.

Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право споживача таких послуг. Відтак, відсутність між споживачем та виконавцем житлово-комунальних послуг договору про надання цих послуг, укладеного у письмовій формі, не звільняє споживача від обов'язку оплачувати отримані та спожиті житлово-комунальні послуги.

Частиною 6 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

В апеляційній скарзі відповідач покликається на те, що нею не отримувалися послуги з теплопостачання у зв'язку з відсутністю технічної можливості. Такі доводи апелянта спростовуються установленими в суді першої інстанції фактами відключення відповідачем належної їй квартири від системи централізованого теплопостачання у вересні 2014 року, тоді як заборгованість позивачем нарахована і за 2012 рік, і за 2013 рік, і за 2014 рік. Окрім того, в матеріалах справи відсутні підтверджуючі факт відключення квартири відповідачки від централізованої системи теплопостачання документи, як-от: проектної документації про технічну можливість відключення, проектної документації щодо встановлення у квартирі автономного газового опалення, відповідних актів про підтвердження таких дій.

Покликання апеляційної скарги на те, що відсутні підстави для оплати послуг з теплопостачання через їх надання не в достатній кількості та належної якості апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать фактичним обставинам справи.

Так, відповідно до вимог ст.18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №63, належними доказами підтвердження факту відхилення кількісних і якісних показників послуг, які надає підприємство з теплопостачання, є акти-претензії. Таких документів відповідачкою не було представлено суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Острозького районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Бондаренко Н.В.

підпис Хилевич С.В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.