ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1980/19 Справа № 204/6307/16 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2014 року у справі № 204/3822/2014-ц його позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь борг за договором позики в розмірі 3375 доларів США, що за курсом Національного банку України на момент подання позовної заяви було еквівалентним 39590 грн. 30 коп., який складався із заборгованості за позикою в розмірі 2500 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентним 29326 грн. 15 коп., та заборгованості за процентами в розмірі 875 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентним 10264 грн. 15 коп. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 На його користь борг за договором позики в розмірі 20250 грн., який складається із заборгованості за позикою в розмірі 15000 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 5250 грн. Оскільки з часу звернення до суду з позовною заявою в указаній справі і до часу подання позовної заяви в цій справі курс долара США до гривні суттєво зріс, а рішення суду відповідачем не виконано, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість зі сплати процентів за договором позики в розмірі 21000 грн. та 3500 доларів США, що дорівнює 90729 грн 90 коп. за період з червня 2014 року по вересень 2016 року, та боргу за договором позики в розмірі 35480 грн. 92 коп., що дорівнює зростанню вартості боргу (курсовій різниці) у гривневому еквіваленті за позикою та процентами у розмірі 3375 доларів США за офіційним курсом НБУ в період з 23 травня 2014 року по 23 вересня 2016 року (а.с.3-4).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за договором позики за період з 01 червня 2014 року по 31 серпня 2016 року в розмірі 106 826 грн. 31 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.29-31).

З таким рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального та процеусального права, просив його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю (а.с.63-65).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року залишено без змін (а.с.92).

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до цього суду (а.с. 121-124).

Указом Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

У зв'язку з цим справа передана до Дніпровського апеляційного суду та, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2018 року, визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Єлізаренко І.А., судді: Свистунова О.В., Красвітна Т.П.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

26 вересня 2014 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 204/3822/2014-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 3375 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентно 39590 грн. 30 коп., який складається із заборгованості за позикою в розмірі 2500 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентно 29326 грн. 15 коп., та заборгованості за процентами в розмірі 875 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентно 10264 грн. 15 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 20250 грн., який складається із заборгованості за позикою в розмірі 15000 грн. та заборгованості за процентами в розмірі 5250 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 598 грн. 40 коп. Проценти за договором позики було стягнуто станом на 30 травня 2014 року. Указане рішення суду набрало законної сили 28 жовтня 2014 року (а.с.6, 7).

Зазначеним рішенням суду встановлено, що 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 2500 доларів США та 15000 грн. строком на 60 днів зі сплатою процентів у розмірі 5 % щомісячно з 1 по 5 число.

На виконання цього рішення Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська 29 жовтня 2014 року видані виконавчі листи № 204/3822, які знаходяться на виконанні у Красногварідйському відділі державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується листом Красногвардійського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області від 29 вересня 2016 року (а.с. 9).

Згідно з вказаним виконавчим листом заборгованість відповідача за цими виконавчими документами складає 60438 грн. 70 коп., яка станом на 29 вересня 2016 року не стягнута, рішення суду не виконано (а.с.9).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2014 року відповідачем не виконано (а.с.3, 4).

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на те, що на час розгляду справи зазначене рішення суду від 26 вересня 2014 року відповідачем ОСОБА_1 не виконано, грошові кошти отримані в позику не повернуті позивачу, тому на користь позикодавця за договором позики підлягають стягненню проценти в розмірі 106826 грн. 31 коп. на підставі статті 1048 ЦК України, однак, погодитися з такими висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне з"ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Разом з тим, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 ;вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 14-79цс18.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення у даній справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 процентів за договором позики у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості за таким договором, адже строк договору позики від 30 жовтня 2013 року, укладений між сторонами строком на 60 днів, вже закінчився.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача курсової різниці за період часу з 23 травня 2014 року по 23 вересня 2016 року суд першої інстанції не встановив підстави позову ОСОБА_2 у цій частині, а тому дійшов помилково висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На вказане звернув увагу у своїй Постанові від 18 липня 2018 року Верховний Суд у даній справі (а.с.121-124).

В силу ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Звернувшись до суду з позовною заявою, позивач посилався на те, що відповідач не виконує рішення суду, грошові кошти у сумі 60438,70 грн. не повернув, рішення суду не виконав, а за вищевказаний проміжок часу курс гривні по відношенню до долару сутєво змінився та просив стягнути інфляційне збільшення суми боргу за договором позики.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Красногвардйського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2014 року набрало законної сили 28 жовтня 2014 року, а з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 29 вересня 2016 року, ставлячи питання про стягнення інфляційного збільшення заборгованості за договором позики станом на 23 вересня 2016 року.

Таким чином, з урахуванням вищевказаних норм закону, в силу ст. 625 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційного збільшення боргу за період з 29 жовтня 2014 року по 23 вересня 2016 року, виходячи із наступного розрахунку:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
29.10.2014 - 23.09.201660438.701.60136299.3596738.0

Сукупний індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 х ІІХ/100^n, де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ - індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості; ІІнфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфл. = С х ІІср., де С - сума боргу; ІІср.- сукупний індекс інфляції.

Сума боргу з врахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: С заг. = С + С інфл., де С - сума боргу; С інфл. - інфляційне збільшення суми боргу

Інфляційне збільшення суми боргу становить 36299 грн. 35 коп.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг за договором позики - інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 35 480 грн. 92 коп., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах заявлених ним позовних вимог, що відповідає ч.1 ст.13 ЦПК України.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 370, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 інфляційне збільшення суми боргу за договором позики від 30 жовтня 2013 року у сумі 35 480 грн.92 коп. та судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у сумі 575 грн. 29 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді