№ 201/9560/17
провадження 2/201/268/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Якуніною К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 липня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що з відповідачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 1999 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох неповнолітніх дітей, вона є матірю неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач є батьком цих дітей. Сімейне життя в подальшому не склалося і рішенням суду від 05 червня 2012 року шлюб їх було розірвано, майно поділили добровільно, діти залишилися мешкати з нею; відповідач утриманням і вихованням дітей не займався, вона вимушена була звертатися до суду і за її позовом рішенням суду від 14 січня 2014 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання вказаних дітей в твердій грошовій суми: в 643 грн. щомісячно на сина ОСОБА_5 і 516 грн. щомісячно на сина ОСОБА_6. Згідно вказаного рішення відповідач зобовязаний виплачувати позивачці на утримання двох синів названі суми на кожного щомісяця, рішення набрало законної сили. Зараз матеріальне становище відповідача покращилося, він має стабільний заробіток і в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше, позивачка не працює, їх з відповідачем діти навчаються, інколи хворіють, потребує додаткових витрат, коштів не вистачає. Зараз вона має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні синів відповідач участі не приймає. Просила змінити шляхом збільшення розміру стягуваних з відповідача згідно вказаного рішення суду від 14 січня 2014 року аліментів на її користь на утримання їх спільних двох неповнолітніх синів та встановити розмір цього стягування щомісячно не по 643 і 516 грн. на кожного відповідно, а 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку на кожного сина окремо /по 50%/ з відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що дійсно згідно вказаного рішення він зобовязаний виплачувати відповідачці на утримання синів тверду грошову суму щомісяця, рішення набрало законної сили. Але зараз він зараз дійсно працює, але має не значну зарплату, змінився його матеріальний і побутовий стан на гірше. У позивачки матеріальне становище значно краще ніж в нього. Зараз він також має скрутне матеріальне становище, у вихованні та матеріальному забезпеченні синів участь приймає шляхом сплати аліментів. Фактично просив розглянути справу за наявними матеріалами справи і відмовити в позові.

Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 1999 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох неповнолітніх дітей, вона є матірю неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач є батьком цих дітей. Сімейне життя в подальшому не склалося і рішенням суду від 05 червня 2012 року шлюб їх було розірвано, майно поділили добровільно, діти залишилися мешкати з нею; відповідач утриманням і вихованням дітей не займався, позивачка звернулася до суду і за її позовом рішенням суду від 14 січня 2014 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання вказаних дітей в твердій грошовій суми: в 643 грн. щомісячно на сина ОСОБА_5 і 516 грн. щомісячно на сина ОСОБА_6. Згідно вказаного рішення відповідач зобовязаний виплачувати позивачці на утримання двох синів названі суми на кожного щомісяця, рішення набрало законної сили. Зараз матеріальне становище відповідача, на думку позивача, покращилося, він має стабільний заробіток і в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше, позивачка не працює, їх з відповідачем діти навчаються, інколи хворіють, потребує додаткових витрат, коштів не вистачає. Зараз позивачка має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні синів відповідач участі не приймає; звернення до відповідача про надання додаткових коштів на утримання дітей ні до чого не призвело, зверталася до нього з питанням про погашення заборгованості по аліментам і збільшення розміру стягуваних аліментів, але той заперечує. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно ч.1 ст. 184 якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч.2 ст.191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Судом встановлено, що при винесенні рішення 14 січня 2014 року при визначенні розміру стягуваних аліментів суд вже врахував і стан здоровя позивача та її сімї, і матеріальне становище відповідача і дітей, позивача, наявність у платника аліментів інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків і інш. та інші обставини, що мають суттєва значення для вирішення спору і стягнення конкретної суми аліментів.

Але зараз дійсно матеріальне становище відповідача змінилося, можливо не достатньо, але покращилося, він має стабільний заробіток, також вимоги закону змінилися в бік захисту прав неповнолітніх дітей та збільшення сум на їх утримання при стягненні аліментів, і тому відповідач в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше.

Відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет» : установити у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Посилання позивача на те, що він і так виплачує аліменти, цікавиться дітьми не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки за законом він зобовязаний утримувати цих дітей, ці його діти ростуть і потребують більше коштів для розвитку і виховання, навчання, лікування, яких відповідача не надає. Позивачка потребує додаткових зусиль і коштів для організації життя дітей та їх утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоровя когось із них.

Отже позивач зараз має скрутне матеріальне становище, матеріальне положення відповідача після рішення суду про стягнення аліментів змінилося.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дітей. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач звільнена від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та змінити розмір аліментів, стягуваних з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, Україна, що працює та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_5, стягнення відбувається на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2014 року на користь ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з твердої грошової суми в 643 грн. щомісячно на сина ОСОБА_5 і 516 грн. щомісячно на сина ОСОБА_6 на 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку на кожного сина окремо /по 50%/ з відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття на користь матері цих дітей ОСОБА_1, починаючи з 12 лютого 2019 року, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітніх дітей в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 192 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Змінити розмір аліментів, стягуваних з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, Україна, що працює та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_5, стягнення відбувається на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2014 року на користь ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з твердої грошової суми в 643 грн. щомісячно на сина ОСОБА_5 і 516 грн. щомісячно на сина ОСОБА_6 на 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку на кожного сина окремо /по 50%/ з відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття на користь матері цих дітей ОСОБА_1, починаючи з 12 лютого 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 12 лютого 2019 року.

Суддя