Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач -Дронська І.О.
Провадження № 22-ц/810/508/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 квітня 2019 року, ухвалене 17.04.2019 року у складі судді Юзефовича І.О. в м.Сєвєродонецьку

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом в обгрунтування якого посилалась на те, що 03.04.2017 року вона припинила трудові відносини з відповідачем ПрАТ «СО Азот» за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом умов колективного договору, однак в день звільнення відповідач ПрАТ «СО Азот» не провів з нею розрахунок, розмір заборгованості складав 19994,69 грн. Остаточно заборгованість по заробітній платі їй була сплачена лише 09.02.2018 року. Позивач вважає, що на її користь підлягає до стягнення з відповідача сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період квітень 2017 року - лютий 2018 року у розмірі 2461,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період квітень 2017 року - лютий 2018 року у розмірі 42535,68 грн та моральна шкода у розмірі 2000 грн за значну затримку виплати заробітньої плати, що стало підставою для моральних та фізичних страждань, приниження честі, гідності, втрати престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Просила суд стягнути з відповідача ПрАТ «СО Азот» на її користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 2461,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки у розмірі 42535,68 грн та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період квітень 2017 року - лютий 2018 року у розмірі 2461,20 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період квітень 2017 року - лютий 2018 року у розмірі 42535,68 грн. та моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірних правовідносинах з вини відповідача з позивачем не був проведений повний розрахунок при звільненні, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки, але у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СО Азот» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди слід відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам закону, просила скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.04.2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що скаржник не має юридичної освіти та не знає особливостей законодавства про працю України, а тому не знала, що її права порушуються та не могла знати про рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 117-1 цього Кодексу. Вважає, що є загальні норми права, якими захищені її права, а Конституційний Суд України обмежив її права шляхом прийняття рішення. ОСОБА_1 була переконана, що Конституційний Суд України приймає рішення, які не порушували (обмежували) її права й не суперечать Конституції України. Суд першої інстанції повинен був керуватися не приписами, що носять рекомендований характер, а виключно положеннями Конституції, КЗпП України.

Відповідач ПрАТ «СО Азот» не скористалось своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Від позивача-скаржника ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії виписки з наказу ПрАТ «СО Азот» №0122-КП (ув) від 03.04.2017р., звільнено ОСОБА_1 з 03.04.2017р. за власним бажанням ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Відповідно до копії судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.06.2017 року по цивільній справі №428/6583/17, наказано стягнути з ПрАТ «СО Азот» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 19994,69 грн. Відповідно до копії виписки по договору ОСОБА_1 , виданої 13.11.2018р оку АБ «Кліринговий Дім», 09.02.2018 року на рахунок позивача зараховано заробітну плату у розмірі 19994,59 грн.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи та сторонами не заперечується.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 була звільнена 03.04.2017 року, тобто в день, коли вона знаходилася на роботі і оплата за який була нарахована їй при звільненні, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача з 04.04.2017 року по 09.02.2018 року, розмір якого, з урахуванням правил Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100, складає 42756,38 грн. з розрахунку середньогодинної заробітної плати позивача - 25,08 грн, середньомісячного числа робочих годин позивача - 167,2 кількості робочик днів за період затримки- 213 робочих днів та 1704,80 робочих години.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що скільки позивач ОСОБА_1 була звільнена 03.04.2017 року і розрахунок з нею мав відбутись в день звільнення, тобто у квітні 2017 року, то цей місяць не включається до розрахунку компенсації, а тому за умови вчасного звернення позивача ОСОБА_1 до суду сума компенсації мала би становити 237,73 грн. (19994,69грн. (нарахована, але не виплачена заробітна плата на момент звільнення) х1,189% (приріст індексу споживчих цін - квітень 2017р. - січень 2018р. шляхом множення за кожним місяцем окремо)/100%, при цьому серпень 2017р. до розрахунку не включається, оскільки індекс споживчих цін не перевищує 100%).

Щодо завданої моральної шкоди суд першої інстанції вважав, що розмір відшкодування в сумі 1000 грн. був би достатнім розміром для відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем строків виплати належної останній заробітної плати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 233 КЗпП щодо строків звернення працівників до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, Пленуму Верховного Суду України, а також правові висновки Верховного Суду України, Верховного Суду та Конституційного Суду України, зазначив, що позивач ОСОБА_1 про погашення заборгованості з виплати заробітної плати дізналася 12.02.2018 року, оскільки саме в цей день їй були видані зараховані на рахунок грошові кошти. При цьому, позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначаються підстави пропуску строку для звернення до суду з позовом, клопотань про поновлення пропущеного строку не заявлялось. З наявних матеріалів справи, судом не встановлено наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем ОСОБА_1 строку звернення до суду, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СО Азот» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди слід відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, закон, який їх регулює із використанням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у рішенні Конституційного Суду України, постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, а також Пленума Верховного Суду України.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Офіційне тлумачення положення ч.1 ст.233 КЗпП України викладено у рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012, з якого вбачається, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Також, Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Із зазначеним висновком Конституційного Суду України повністю узгоджуються правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 08 листопада 2017 року по справі №6-1626цс17, а також висновок Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі №373/908/16-ц, відповідно до якого для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що повний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 відповідачем ПрАТ «СО Азот» було здійснено 12.02.2018 року і саме в цей день їй було видано зараховані на рахунок останньої грошові кошти, тобто 12.02.2018 року ОСОБА_1 дізналася про те, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з нею, але до суду за захистом порушеного права ОСОБА_1 звернулась 29.12.2018 року, при цьому у позовній заяві останньої не зазначаються підстави пропуску строку для звернення до суду з позовом, також клопотань про поновлення пропущеного строку не заявлялось.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наявних матеріалів справи не вбачається наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем ОСОБА_1 строку звернення до суду.

Колегія суддів не приймає заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду від 06.09.2019 року, направлену останньою на адресу Луганського апеляційного суду електронною поштою, оскільки з такою заявою до суду першої інстанції ОСОБА_1 не зверталась, доказів неможливості подання такої заяви до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї апеляційному суду не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутність у неї юридичної освіти, незнання особливостей законодавства про працю України, у зв`язку з чим вона не могла знати, що її право порушуються колегія суддів оцінює як такі, що не заслуговують на увагу.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до статті 152-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені, тому посилання скаржника на те, що суд повинен керуватися тільки Конституцією України та КЗпП України, а не, як вважає ОСОБА_1 , приписами, що носять рекомендований характер, є необгрунтованими.

Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції права на звернення до суду колегія суддів вважає безпідставними.

Сама по собі наявність рішення суду першої інстанції, ухваленого за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 свідчить про те, що право останньої на доступ до суду порушено не було.

Відмова у задоволенні позовної заяви з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду, а не строку позовної давності, як зазначає скаржник ОСОБА_1 , не може оцінюватися як обмеження прав останньої, оскільки конституційне право особи на звернення до суду кореспондується також з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки останньою, за доводами апеляційної скарги, не доведена наявність підстав для висновку щодо невідповідності рішення суду першої інстанції вимогам закону, що є підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 16.09.2019 року.

Головуючий І.О. Дронська

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький