ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/566/19 Справа № 187/789/17 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначив що 1 квітня 2009 року із відповідачем був укладений договір позики, відповідно якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 500 000 євро під 11 % річних. 15.04.2009 року відповідач підписав нотаріальну засвідчену заяву і отримав від нього вказану суму грошей. У визначені договором строки відповідач позику не повернув, між ними постійно проводились переговори з питань погашення позики, було частково погашена позика, але станом на день звернення до суду, залишилась значна суму непогашеного боргу. 03.09.2015 року позивач по усній домовленості передав відповідачу 382 464 доларів США, але стягнення вказаної суми є предметом окремого позову до суду і станом на 08.09.2015 року сумарний розмір заборгованості склав 719 496 доларів США. Враховуючи, що відповідач не сплачує заборгованість по вказаним договорам позики, позивач вважає стягнути із нього на свою користь решту заборгованості , яка складає 337 032 доларів США (719 496,00 -382 464,00 ), що за курсом НБУ на день подачі позову складає 8 713 894,95 грн, нараховані проценти в період з вересня 2015 року до липня 2017 року що становить 1 342 811,18 грн. Позивач просить стягнути борг із відповідача за договором позики на загальну суму 10 056 706,13 грн, а також судові витрати на адвокатів. 13 квітня 2018 року представник позивача в судовому засіданні уточнила позовні вимоги, просить суд стягнути із відповідача на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 337 032,00 доларів США, проценти за його користування в розмірі 51 936,63 доларів США, а всього 388 968, 63 доларів США (том 1 а.с. 2-3, том 2 а.с. 97-98).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено (том 2 а.с.124-128).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.132-135).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 01 квітня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики предметом якого була грошова сума у розмірі 500 000 євро, що є еквівалентом 5 110 000 грн, яку отримав від ОСОБА_1 позичальник ОСОБА_2 в повному обсязі, що вказано в п. 1 договору.

Строк дії договору був узгоджений між сторонами з 01 квітня 2009 року по 31 грудня 2010 року і зазначені обставини не заперечувались представниками сторін в суді (том 1 а.с.8). Однак, ОСОБА_2 в повному обсязі до обумовленого в договорі строку борг не повернув.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, про застосування якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права та зроблені з дотриманням вимог процесуального права.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року за № 661/2329/16-ц, в Постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13 та від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Як вбачається із матеріалів справи, договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 квітня 2009 року за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якого дійсно вбачається факт отримання відповідачем в борг грошової суми в розмірі 500 000 євро, дата його отримання із зобов'язанням повернення позики в строк до 31 грудня 2010 року.

Доказів того, що відповідач повернув борг позивачу за договором позики від 01.04.2009 року матеріали справи не містять.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов'язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов самого договору.

Однак, відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спору, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз'яснень викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільний справі», установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з тих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Пунктом першим статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач знав про порушення свого цивільного права з 31.12.2010 року, однак звернувся до суду за захистом своїх прав по грошовому зобов'язанню тільки 03.08.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, яку просив застосувати відповідач.

З урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з положень ст. ст. 256, 257, 258, 266, 267 ЦК України. Судом першої інстанції всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо була надана оцінка наявних в матеріалах справи доказів.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки переривання перебігу позовної давності відбувалось декілька разів, а саме: в жовтні 2013 року, коли сторони провели звірку взаєморозрахунків за результатами якої підписали заяву в якій зазначено, що станом на 01.11.2013 року загальний борг ОСОБА_2 перед позивачем становить 693 561,00 доларів США (том 2 а.с.59) та 08.09.2015 року, коли після укладання іншої боргової розписи від 03.09.2015 року, було підписано підсумковий документ в якому зазначено, що сумарний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 04.09.2015 року становить 719 496 долав США, а тому із вказаним позовом він звернувся в межах позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки із вказаних документів не вбачається, що вони стосувалися спірних правовідносин, з яких сум та відповідно до яких боргових розписок визначалася загальна сума боргу.

Крім того, апелянт посилається на підсумковий документ, який нібито у нього з'явився вже після ухвалення рішення й подання апеляційної скарги, в якому зазначено, що сумарний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 20.11.2015 року становить 719 496 долав США, в суму якого, на його думку, входить і борг за договором від 01.04.2009 року (т. 3 а.с. 118). При цьому, зазначений підсумковий документ не надавався ані суду 1 інстанції та ним не досліджувався, а також він не надавався й до апеляційної скарги, яка не має на нього навіть посилання, як на доказ переривання позовної давності. А відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що раніше не заявляв вимоги до відповідача про стягнення боргу за договором від 01.04.2009 року, оскільки відповідач борг не заперечував, та частково його повертав, оскільки дії, які свідчать про переривання перебігу позовної давності, повинні бути вчинені особою в межах строку позовної давності. Крім того, для висновку про переривання перебігу позовної давності суд має встановити, які саме дії і коли вчиняв відповідач, оскільки у розумінні ст. 264 ЦК України саме по собі намагання відповідача повернути борг не перериває перебігу позовної давності.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження, зокрема вчинення відповідачем в межах строку позовної давності (до 31.12.2013 року) дій, що свідчать про визнання ним боргу, а згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року,- - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: