КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року

справа 755/11485/17

провадження № 22-ц/824/1465/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2

заінтересова особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Біллериса Юрія Олексійовича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року у складі судді Астахової О.О. у справі за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 12 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 12 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року заяву ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 12 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 12 грудня 2014 року у справі №1670/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано.

В поданій апеляційній скарзі представник ПАТ «Укрсоцбанк» - БіллерисЮ.О. просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що банк звернувся до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, внаслідок невиконання боржником його умов. Закон України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин не застосовується, позичальник у такому спорі не є споживачем банківських послуг, а є виконавцем умов кредитного договору. Крім того, кредитний договір, укладений між сторонами містить третейське застереження, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що справа не підвідомча третейському суду.

Також посилається на те, що заявник звернувся до суду із пропуском строку на оскарження рішення третейського суду. У діючому законодавстві не передбачено можливості поновлення зазначеного строку, а тому заява про скасування рішення третейського суду підлягає поверненню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що ухвалене третейським судом рішення підлягає скасуванню, оскільки дана справа у відповідності до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суду» не підвідомча третейському суду. Позичальник є споживачем банківських послуг, а тому на правовідносини, які виникають між нею та банком поширюється Закон України «Про захист прав споживачів». Крім того, підставою для скасування рішення третейського суду є те, що її не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи. Також зазначає, що вона звернулася до суду у 2017 році із заявою про скасування рішення третейського суду із клопотанням про поновлення пропущеного строку на оскарження зазначеного рішення. Поважність причин пропуску цього строку встановлювалося Апеляційним судом м. Києва при перегляді ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2017 року.

Представник апелянта у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

У судовому засіданні представник заявника проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підвідомча третейському суду.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на наступне.

Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року набув чинності 15.12.2017 року.

Відповідно до п.1.9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 подала до суду заяву про скасування рішення третейського суду у липні 2017 року, тобто до набрання чинності редакцією зазначеного Закону. В даній заяві ОСОБА_2 навела обставини пропуску строку на подання заяви та просила поновити їй строк звернення до суду.

Частинами 2,3 ст. 389-1 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час звернення до суду з заявою, заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_2, поданої в особі представника ОСОБА_5 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 12.12.2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_2, поданої в особі представника ОСОБА_5 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 12.12.2014 року залишено без розгляду у зв'язку із пропуском строку для звернення до суду без поважних причин.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року та передано питання на новий розгляд.

На час звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про скасування рішення третейського суду діючою була редакція ЦПК України 18.03.2004 року, тому посилання на те, що суд мав повернути заяву на підставі ч.7 ст.454 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року є необґрунтованим.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.02.2018 року поновлено заявнику строк на звернення до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 12.12.2014 року у справі № 1670/14, що підтверджується протоколом судового засідання від 13.02.2018 року (а.с.166-167 т.1).

Звертаючись до суду з заявою про скасування рішення третейського суду, ОСОБА_2 посилалася на те, що третейський суд, ухваливши рішення, фактично вийшов за межі своєї компетенції, оскільки даний спір не підвідомчий третейському суду.

Положеннями ч.2 ст. 458 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, передбачено, що рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Аналогічні вимоги зазначені і в ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейській суди».

Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 839/3/27/38/7-647, за умовами якого остання отримала грошові кошти у сумі 99 000 доларів США зі сплатою 11,75% річних із визначеним умовами договору порядком погашення заборгованості для придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири №46, що знаходиться за адресою: м. Харків, просп. Косіора, буд. №105 (а.с. 12-18 т.1).

Пунктами 6.1, 6.2 договору кредиту № 839/3/27/38/7-647 передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15.

У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем ЮріємМиколайовичем у порядку черговості вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 12 грудня 2014 року у справі № 1670/14, позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 698216,54 грн. та третейський збір у сумі 7382,17 грн. (а.с. 7-9 т.1).

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 року № 2983-VI, який набрав чинності 11.03.2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Окрім того, споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом від 03.02.2011 року № 2983-VI, який набрав чинності 11.03.2011 року, виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

ПАТ «Укрсоцбанк» не заперечує факт надання ОСОБА_2 споживчого кредиту за Договором №839/3/27/38/7-647 від 12.12.2007 року.

Отже, ОСОБА_2 є споживачем банківських послуг, спір виник щодо заборгованості за споживчим кредитом, а тому третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» справа про стягнення заборгованості з позичальника не підвідомча.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що при постановлені ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухали суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Біллериса Юрія Олексійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді