ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/3774/18
Провадження № 22-ц/4820/135/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач), Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

з участю учасників справи: представника апелянта ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 26 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди приміщення, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року, ОСОБА_6 звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 01 січня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди, за яким відповідачем як орендодавцем їй було передано в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення - кімнату НОМЕР_1 загальною площею 30,7 кв. м., яке знаходиться на третьому поверсі в корпусі «Б» комплексу будівель по АДРЕСА_1. Додатковою угодою від 01 травня 2016 року до даного договору було внесено зміни, зокрема об'єкт оренди доповнено ще одним нежитловим приміщенням - кімнатою НОМЕР_2 загальною площею 12,3 кв.м.

Договір було достроково в односторонньому порядку розірвано 13 квітня 2017 року.

ОСОБА_6 зазначає, що у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вказано з яких саме приміщень складається належна відповідачу частка в розмірі 17/120 комплексу, що об'єктивно вказує на те, що частки співвласників в натурі не виділені і належні відповідачу 17/120 комплексу будівель знаходяться в межах всіх приміщень всього комплексу. Тобто, відповідач не мав права одноосібно розпоряджатись чітко визначеними приміщеннями, оскільки право спільної часткової власності має здійснюватися за згодою всіх співвласників.

У зв'язку з цим, позивач просила суд визнати недійсним договір оренди від 01 січня 2016 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та нею стосовно оренди нежитлових приміщень кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на третьому поверсі корпусу «Б» комплексу будівель по АДРЕСА_1.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 26 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Посилається на те, що суд не взяв до уваги, що згідно договору купівлі-продажу 11/25 частин придбаного комплексу площею 1195 кв. м. знаходяться в межах всіх приміщень комплексу будівель. Тобто частки співвласників не виділені, що виключає можливість одноосібного розпорядження даним приміщенням.

ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 подали відзиви в яких просять рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 06 квітня 2012 року є співвласником 17/120 частини комплексу загальною площею 2703,1 кв. м. по АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 104, форма власності - приватна, вид спільної власності - спільна часткова. Іншими співвласниками вказаних частин комплексу є треті особи по справі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Третя особа по справі ОСОБА_8 є власником приміщень комплексу по АДРЕСА_1, який продав в спільну часткову власність відповідачу, а також ОСОБА_7 та ОСОБА_9 частку в його частині приміщень в цьому комплексі. (а. с. 13-33, 68-70).

Між приватним підприємцем ОСОБА_10 та приватним нотаріусом ОСОБА_6 01 січня 2016 року було укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняла в строкове платне користування нежитлове приміщення кімнату НОМЕР_1 загальною площею 30,7 кв. м, що знаходиться на 3 поверсі в корпусі «Б» комплексу будівель за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 5-9).

Передача приміщень в оренду відбулась за усної згоди співвласників приміщень (а. с. 74, 76, 77).

Згідно акту від 01 січня 2016 року вказане приміщення передано ОСОБА_6 (а. с. 10).

01 травня між сторонами укладена додаткова угода, за її умовами змінено предмет оренди - кімната НОМЕР_1 площею 30,7 кв. м та кімната НОМЕР_2 площею 12,3 кв. м, що знаходяться на 3 поверсі в корпусі «Б» комплексу будівель в АДРЕСА_1; збільшено розмір орендної плати до 2700 грн. щомісячно (а. с. 11).

Відповідно до акту від 01 травня 2016 року приміщення передані ОСОБА_6 (а. с. 12).

Крім того, судом встановлено, що додатковою угодою від 09 грудня 2016 року сторони визначили розмір орендної плати в сумі 2850 грн. та строк дії договору до 31 грудня 2017 року (а. с. 48 звор.).

Орендодавцем 01 березня 2017 року направлено орендарю письмове повідомлення про збільшення розміру орендної плати з 01 квітня 2017 року до 20000 грн. У відповідь 13 травня 2017 року ОСОБА_6 направила орендодавцю письмове повідомлення про незгоду із збільшенням орендної плати та намір звільнити приміщення 13 квітня 2017 року (а. с. 48 звор.).

20 березня 2017 року орендодавцем направлено на адресу орендаря повідомлення про розірвання договору оренди від 01 січня 2016 року в односторонньому порядку (а. с. 48 звор.).

13 квітня 2017 року ОСОБА_5 складений акт про відмову ОСОБА_6 від звільнення орендованих приміщень, з яким остання не була ознайомлена (а. с. 48 звор.).

12 травня 2017 року ОСОБА_5 подав позов до ОСОБА_6 з вимогою повернути орендовані нежитлові приміщення, стягнути збитки та неустойку. Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 03 листопада 2017 року у справі № 676/2339/17 позов було задоволено в повному обсязі. Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2018 року рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 03 листопада 2017 року в частині стягнення збитків було скасовано, в задоволенні позову про стягнення збитків відмовлено, в решті рішення суду першої інстації було залишено без змін (а. с. 47, 48-49).

Для примусового виконання рішення суду по справі № 676/2339/17 ОСОБА_5 було отримано в Кам'янець-Подільському міськрайонному суді виконавчий лист про зобов'язанння приватного нотаріуса ОСОБА_6 повернути йому нежитлові приміщення НОМЕР_2 та НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 в зв'язку із достроковим припиненням Договору оренди від 01 січня 2016 року.

20 червня 2018 року рішення суду було виконано. Державним виконавцем в присутності боржника, понятих було складено акт про передачу ОСОБА_5 приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_1, виконавче провадження закрито (а. с. 89, 90).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що при укладені договору не були порушені вимоги ст. 203 ЦК України, права позивача порушені не були і договір фактично припинено, а тому визнавати його недійсним немає підстав.

З таким висновком апеляційний суд погоджується.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

До основних способів захисту цивільних прав та інтересів згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України відноситься визнання правочину недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України

Підставою недійсності правочину, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (стаття 216 ЦК України).

У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

З матеріалів справи вбачається, що договір оренди від 1 січня 2016 року розірвано 13 квітня 2017 року.

20 червня 2018 року складено акт про передачу ОСОБА_5 приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_1.

Отже, у справі що розглядається, позовні вимоги зводяться до визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, який сторони розірвали, а майно повернули, тобто зобов'язання за спірним договором є припиненими.

Враховуючи вищевикладене, визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

Крім того, суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки апелянт не надала доказів, які б підтвердили, в чому саме порушуються її права та доказів недотримання вимог ст. 203 ЦК України під час укладання договору.

Посилання апелянта, що суд не взяв до уваги, що згідно договору купівлі-продажу 11/25 частин придбаного комплексу площею 1195 кв. м. знаходяться в межах всіх приміщень комплексу будівель, тобто частки співвласників не виділені, що виключає можливість одноосібного розпорядження даним приміщенням, спростовується заявами третіх осіб - співласниквів, про усну домовленість про здачу в оренду приміщення.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 26 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 4 лютого 2019 року.

Судді: А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук