ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/573/18 Номер провадження 22-ц/814/569/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2018 року (прийняте суддею Іващенко Ю.А.,відомості щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: відділ містобудування та архітектури виконавчого комітету Лубенської міської ради, виконавчий комітет Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово-експлуатаційне управління про визнання заперечень безпідставними,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: відділ містобудування та архітектури виконавчого комітету Лубенської міської ради, виконавчий комітет Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово експлуатаційне управління про визнання заперечень безпідставними. Свої вимоги мотивують тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1, який було придбано 6.09.2002 року та оформлено на ОСОБА_2 за час перебування позивачів у шлюбі. Позивач ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність, та з метою її розвитку вони мають намір здійснити реконструкцію частини даної квартири, переобладнавши її у приміщення магазину непродовольчих (промислових) товарів, де буде здійснюватися роздрібна торгівля запасними частинами і обладнанням для велосипедів, мопедів і скутерів. Вказують, що згідно норм чинного законодавства розроблення проекту реконструкції і сама реконструкція може відбутися лише за умови отримання письмової згоди від державних органів, зацікавлених організації та власників суміжних квартир. Так, державні органи та зацікавлені організації погодили їм проведення даної реконструкції, також вирішено питання щодо погодження реконструкції із власниками суміжних квартир АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5. Однак власники квартири АДРЕСА_3, відповідачі по справі, висловлюють безпідставні заперечення щодо даного погодження їм реконструкції. У зв'язку з чим, ними направлено відповідачам письмові заяви щодо надання згоди або висловлення чітких претензій відносно погодження реконструкції, які відповідачами залишилися без реагування.

На підставі викладеного позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прохали суд: визнати безпідставними заперечення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, щодо реконструкції (переобладнання) належної позивачам, власниками квартири АДРЕСА_1 під приміщення магазину непродовольчих (промислових) товарів з влаштуванням окремого входу у магазин з тротуару АДРЕСА_1.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: відділ містобудування та архітектури виконавчого комітету Лубенської міської ради, виконавчий комітет Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово-експлуатаційне управління про визнання заперечень безпідставними - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_43000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Від відповідача у справі ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому спростовуючи доводи апелянта, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 06.09.2002 року (а.с. 12). Дану квартиру придбано ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 (а.с.11).

ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа підприємець (а.с. 13-14).

Придбана ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 складається із 3-х житлових кімнат (а.с. 15-18).

Згідно висновку, замовленого ОСОБА_2 звіту, об'єкт квартираАДРЕСА_1 підлягає технічному обстеженню, знаходиться в задовільному стані і придатний для подальшої реконструкції та експлуатації (а.с. 19-32).

Згідно листа ЛК ЖЕУ ОСОБА_2 надано згоду на реконструкцію частини квартири АДРЕСА_1 під магазин промислових товарів за умови виготовлення проекту, узгодження його із відповідними службами, погодженні із власниками суміжних квартир, головою будинкового комітету, укладенні договору на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ЛКЖЕУ (а.с. 33).

Даних проте, чи узгоджувався проект реконструкції позивачами у відповідних службах на предмет його відповідності вимогам протипожежної безпеки, та санітарно-екологічним нормам та іншим вимогам закону матеріали справи не містять.

Власниками суміжної із квартирою АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_3 є відповідачі по справі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6(а.с. 61).

ОСОБА_2 направлено відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 листи з проханням погодження або заперечень щодо погодження реконструкції квартири АДРЕСА_1 під магазин промислових товарів (а.с. 62-67). Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні вказаного погодження відповідачі по справі позивачам не надали.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що надання згоди власниками суміжної квартири, які є відповідачами по справі, позивачам на перепланування квартири АДРЕСА_1 є їхнім правом, а не обов'язком, оскільки особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї, та, враховуючи, що не надання даного погодження не є створенням власнику житла перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження даним своїм майном у розумінні ст. 391 ЦК України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з вимогами ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Правом власності, згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Статтями 319, 320 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, зокрема, використовувати його для здійснення підприємницької діяльності, разом з тим власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, а умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності можуть бути встановлені законом.

Згідно з вимогами ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Таким чином, за правилами ст.ст. 319, 320, 383 ЦК України власник квартири користується нею для особистого проживання і проживання членів сімї та має право здійснювати ремонт і зміни у квартирі без зміни її статусу житлової.

Відповідно до ст.ст. 6, 8 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається.

Згідно зі ст.379 ЦК житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та надані для постійного проживання в них. Житло є специфічним об'єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та непорушення прав інших осіб, зокрема інших мешканців жилого будинку.

Відповідно до ч.5 ст.319 ЦК власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Разом із тим згідно із ч.ч.1, 2 ст.13 ЦК цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч.2 ст.14 ЦК особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Такий висновок суду викладений в ухвалі Верховного СудуУкраїни від 08 червня 2011 року у справі №6-21452св09, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що надання згоди власниками суміжних квартир на перепланування квартири АДРЕСА_1є їхнім правом, а не обов'язком, а тому особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Крім того, ненадання даного погодження відповідачами не є створенням власнику житла перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у розумінні ст.391 ЦК.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського судуз прав людини усправі «Проніна проти України»від 18липня 2006року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргуОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2019 року.

Головуючий суддя : _________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ______________ П.С. Абрамов _______________ Л.М. Хіль