П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/11911/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2018 року, головуючий суддя Бедьо В.І.,-

встановив:

27.11.2017 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним.

Позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 , де зареєстровані й проживають окрім неї діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . У будинку проживає також відповідач ОСОБА_2 , із яким позивачка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак, понад три роки тому вони припинили фактичні шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, однією сім`єю не проживають.

Близько чотирьох років відповідач не бере участі в утриманні будинку, ремонті, оплаті комунальних послуг, проте, користується цими послугами, чим завдає позивачці значних збитків. Відповідач має власне житло, де зареєстрований, але на прохання переїхати з будинку до свого житла відповідає відмовою. Проживання відповідача в будинку також негативно впливає на дітей, порушує право позивачки на спокійне життя та право власності, проживання з відповідачем нестерпне.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 та інші норми ЦК України, виходячи з необхідності захисту права власності, яке порушується відповідачем, та усунення перешкод у його здійсненні шляхом виселення відповідача, позивачка ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2018 позов задоволено, виселено ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 . Час складення повного тексту судового рішення в ньому не зазначений.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.12.2018 заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та з необхідності усунення перешкод власнику у здійсненні його права шляхом виселення відповідача з житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сілкіна-Яцко Є.О., оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, наводить у скарзі такі доводи.

Позов не був доведений по суті. Так, у справі немає доказів самоправного зайняття відповідачем належного позивачці житлового приміщення, тож немає й доказів вчинення ним позивачці перешкод у здійсненні права власності. Не є доведеним факт користування відповідачем цим будинком. Водночас відповідач 30.10.2018 уклав договір про надання послуг доступу до мережі Інтернет за цією адресою і сплачує абонентську плату, оскільки це потрібно його дітям. Доказів заподіяння відповідачем збитків позивачці теж немає.

Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , однак, там проживають його батьки - люди похилого віку, хворі, яким потрібен спокій. Тому троє дітей сторін не проживають у цій квартирі, а живуть у будинку позивачки.

Не відповідає дійсності твердження позивачки про відмову відповідача добровільно виселитися з будинку та про негативний його вплив на дітей. Відповідач опікується дітьми, приділяє час їх вихованню, на своєму автомобілі щодня возить дітей на різні заняття, спортивні секції, привозить додому, займається з дітьми плаванням, несе відповідні витрати тощо.

Тому висновок суду про необхідність задоволення позову лише з огляду на право власності позивачки на будинок, щодо чого відповідач не надав заперечень через порушення його процесуальних прав, помилковий.

Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рега Є.Є., вказує на її необґрунтованість, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що сторони протягом 2002-2009 рр. проживали в будинку перебуваючи в незареєстрованому шлюбі, а з 2010 року ці стосунки між ними припинилися. ОСОБА_2 вибув на фактичне проживання за місцем своєї реєстрації. Одночасно відповідач неодноразово відмовлявся залишати будинок, через що позивачка викликала поліцію, зокрема, 30.12.2018. Відповідач як член сім`ї позивачки мав право користування будинком, але втратив його, забезпечений іншим житлом, співвласником якого є, тому не має права користування будинком позивачки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Сілкіну-Яцко Є.О., які апеляцію підтримали, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Меренич М.І., які скаргу не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. за реєстровим № 3124, є власником двокімнатного житлового будинку № 11 загальною площею 82,1 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.01.2014 у справі № 308/19920/13-ц встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2002 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9). Цим рішенням суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей починаючи з дня звернення останньої до суду 11.11.2013.

Поряд із цим, судовим порядком факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у певний період однією сім`єю без реєстрації шлюбу в розумінні ст. 21 ч. 2, ст. 74 СК України не встановлювався. Шлюб сторони не укладали.

ОСОБА_2 разом із батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . набув у порядку приватизації державного житлового фонду право власності на трикімнатну квартиру № 20 загальною площею 64,80 кв. м. у будинку АДРЕСА_2 , право спільної сумісної власності на квартиру за цими особами зареєстроване 18.08.2003 (а.с. 6, 7).

ОСОБА_1 та діти сторін ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 , у цьому будинку зареєстрований також син позивачки ОСОБА_3 , 1994 р.н. (а.с. 10). ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 13, 68-70).

Ці обставини сторонами не заперечуються.

За поясненням ОСОБА_1 в апеляційному суді, сторони припинили фактичні шлюбні відносини з 2010 року, ОСОБА_2 пояснив, що сторони припинили проживати як фактичне подружжя з літа 2013 року. Позивачка стверджувала, що після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач залишив будинок і перейшов проживати до своєї квартири, однак, потім знову почав дозволяти собі залишатися в її будинку, ночувати там тощо, проти чого вона заперечує, це завдає їй моральних страждань, вона не бажає, щоб відповідач фактично проживав у будинку і хоче, щоб він остаточно виселився. За обставинами справи слід констатувати, що фактичне спільне проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу припинилося у другій половині 2013 року.

Пояснення і доводи відповідача суперечливі. Так, відповідач стверджував одночасно, що не претендує на будинок, не проживає фактично в будинку, не створює цим перешкод позивачці і доказів про таке немає, і - що проживати в будинку не хоче, але не може залишити дітей, бо мусить їх виховувати, оскільки позивачка не має для цього часу зважаючи на графік її роботи, він живе з дітьми, займається ними, відвозить на заняття в гуртках, спортивних секціях тощо і не виселявся з будинку. Відповідач посилався також на те, що він зробив капітальний ремонт у будинку, оплатив послуги мережі Internet, надав у червні цього року позивачці 2000,00 грн для оплати комунальних послуг, у 2011-2013 рр. вони всі разом із дітьми щороку їздили відпочивати на море.

Позивачка це визнала, проте, пояснила, що не заперечує, щоб батько займався дітьми та спілкувався з ними, що, втім, не має стосунку до вимоги про усунення їй перешкод у здійсненні права власності та не впливає на цю вимогу. Стосовно проживання за місцем своєї реєстрації в квартирі, відповідач пояснив, що через похилий вік батьків ані він сам, ані разом із дітьми не має можливості проживати в цій квартирі.

За змістом пояснень сторін та встановлених обставин, відповідач на час пред`явлення позову та розгляду справи фактично проживає в будинку позивачки, ночує в ньому, хоча щодо точних періодів такого проживання сторони чітких пояснень не надали.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; цивільні права особа здійснює, а цивільні обов`язки - виконує у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, і повинна діяти розумно, обачно, передбачаючи наслідки, ґрунтуючись на засадах добросовісності, справедливості; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 статті 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 12-14 ЦК України).

Відповідно до СК України, який набрав чинності з 01.01.2004, сім`я створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 ч.ч. 2, 4); особи, які проживають однією сім`єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі (ст. 9 ч. 2); шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ст. 21 ч.ч. 1, 2). До набрання чинності СК України правовий інститут проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений.

За приписами ст. 64 ч. 2, ст. 156 ч. 4 ЖК України, до членів сім`ї власника житлового будинку належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім`ї власника житлового будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство; припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням; у разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст. 156 ч. 1 ЖК України).

ЦК України передбачає, що особистий сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду; сервітут може передбачати право користування чужим нерухомим майном; члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом; сервітут припиняється в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ст. 401 ч. 1, ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 404 ч. 3, ст. 405 ч.ч. 1, 2, ст. 406 ч. 1 п. 4, ч. 2).

За наведених вище обставин, проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу не слугувало підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. У розумінні ЖК України, ОСОБА_2 належав до членів сім`ї власника житлового будинку, хоча й не перебував із позивачкою в юридично оформленому шлюбі. Із припиненням спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу перестала існувати обставина, яка слугувала підставою для вселення відповідача до будинку позивачки, таке проживання сторін перестало відповідати як моральним засадам суспільства, так і положенням закону щодо прав власника будинку. Ці обставини мають істотне значення.

ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 позов зважаючи на ці істотні обставини, саме як власник, який вимагає усунення перешкод у здійсненні права власності у спосіб, яким є звільнення жилого будинку відповідачем (виселення) та послалася на його обґрунтування, серед іншого, на ст. 391 ЦК України. Позивачка як власник будинку проти проживання в ньому відповідача заперечує, з приводу користування будинком позивачка обов`язків перед відповідачем не має, як не має таких і щодо надання тому іншого жилого приміщення, проживання відповідача в будинку позивачки за відсутності для того правової підстави та проти її волі порушує права останньої, перешкоджає позивачці у здійсненні права власності на нерухоме майно.

За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316-319, 321, 380, 383, 386 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України щодо захисту права власності, власник житлового будинку здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати його для проживання свого і членів сім`ї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вправі вимагати захисту свого права, виселення відповідача, який є співвласником іншого жилого приміщення, де зареєстрований, без надання іншого жилого приміщення в даному випадку є конкретним способом усунення перешкод власнику у здійсненні його права і є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки. Норми ЖК України враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права власності і відповідають конкретним обставинам справи. Зазначене вище узгоджується й із нормами ст. 8 ч. 1 ЦК України, ст. 116 ч. 3, ст. 157 ЖК України. Власник житлового будинку не може бути позбавлений своїх прав, обмежений у їх здійсненні інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Доводи відповідача про неможливість для нього проживання у трикімнатній квартирі разом зі своїми батьками необґрунтовані та бездоказові. Так само не можуть слугувати підставою для відмови власнику будинку в захисті його права твердження відповідача про необхідність проживати зі своїми дітьми з метою їх виховання, догляду, участі в їх житті тощо. Діти проживають із матір`ю, доведених підстав для висновку про неналежність виконання матір`ю своїх обов`язків щодо дітей та про необхідність із відповідною метою саме проживання батька в одному будинку з дітьми в справі немає, крім того, як випливає з позиції сторін та матеріалів справи, між батьками дітей є взаєморозуміння та необхідний контакт із приводу виховання дітей, участі батька в їх вихованні та загалом у їхньому житті, мати не перешкоджає спілкуванню батька з дітьми і не має наміру перешкоджати в майбутньому. Заперечення відповідача з цих підстав проти позову надумані. Перешкод у спілкуванні батька з дітьми в разі його окремого проживання суд не вбачає.

Твердження відповідача про свою майнову участь в утриманні будинку позивачки (за винятком факту укладення 30.10.2018 договору про надання послуг мережі Internet (а.с. 53-54) і визнаного сторонами факту надання коштів для оплати комунальних послуг, які мали місце вже після ухвалення рішення судом першої інстанції і тому не впливають на нього), про здійснення капітального ремонту будинку не ґрунтуються на доказах щодо відповідних конкретних обставин і є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Поза тим, самі по собі обставини щодо утримання та експлуатації належного одноосібно позивачці житлового будинку не є перешкодою для вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності на будинок, а стосуються відповідних розрахунків між сторонами. За наявності для того підстав сторони не позбавлені права вирішити питання про розрахунки між ними у зв`язку з витратами на будинок за взаємною згодою, а у разі недосягнення такої - судовим порядком.

Труднощі врегулювання житлових стосунків у межах сім`ї відповідача за зареєстрованим місцем проживання, врахування інтересів його батьків як пріоритетних, складнощі у використанні наявного у спільній власності житлового приміщення і подібні обставини, на які вказував відповідач, не можуть слугувати підставами, які внаслідок дій відповідача обмежують цивільні права позивачки як власника єдиного для неї житла, порушують право користування ним. Подібні доводи не надають відповідачу права проживати без належних для того підстав і проти волі позивачки у належному їй будинку.

Задоволення позову не порушує житлових прав відповідача, для якого будинок, про який ідеться, не є єдиним житлом. На переконання колегії суддів, таке втручання у право на повагу до житла відповідача не суперечить положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписаної від імені України 09.11.1995 і ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки здійснене згідно із законом, є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод позивачки, тоді як відмова в задоволенні вимоги тягла б порушення прав позивачки на належне користування своєю власністю та єдиним житлом, передбачених як вищенаведеними нормами закону, так і положеннями ст. 8 Конвенції та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Таким чином, відповідач на стадії апеляційного розгляду справи повною мірою реалізував право на захист своєї правової позиції в спорі, не був позбавлений можливості подати докази, навести відповідні доводи тощо, однак, доводи, які на підтвердження своєї позиції наводив відповідач, не можуть бути враховані та не спростовують ані обґрунтованості вимог позивачки, ані правильності рішення суду по суті. За встановлених у справі обставин, заперечення відповідача проти позову та доводи апеляційної скарги суд вважає необґрунтованими.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію слід залишити без задоволення, а правильне по суті, законне і справедливе рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 13 вересня 2019 року.

Судді