КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/9475/19 Головуючий в 1 інстанції - Виниченко Л.М.
Унікальний № 755/4500/18 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталія В`ячеславівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАТСОН-ТЕЛЕКОМ» про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 і просила ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою право власності на нежилі приміщення №№1,2,3 (групи приміщень №3) з №1 по 27 (групи приміщень №12), з №1 по №25 (групи приміщень №3а), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1.694,8 кв.м., в тому числі офісні приміщення площею 1.239,3 кв.м., місця спільного користування площею 455,5 кв.м., що складає 67/100 частин від нежитлового будинку площею 2.530,00 кв.м.

Позивачка послалась на те, що указане майно нею було придбано у власність у ТОВ «ВАТСОН-ТЕЛЕКОМ» згідно договору купівлі-продажу від 09.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. за реєстровим №1103 /т.1 а.с.13-15/. Однак, відповідач ОСОБА_2 , будучи співвласником ТОВ «ВАТСОН-ТЕЛЕКОМ», заперечуючи право власності позивачки на придбане нею майно, звернувся до господарського суду Донецької області суду з позовом про визнання цього договору недійсним.

Керуючись ст.392 ЦК України, позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 квітня 2019 року у позові відмовлено/т.2 а.с.158-162/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на те, що позивачка ОСОБА_1 спірною нерухомістю володіє на праві власності на законних підставах, що зареєстроване у належному порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухому майно. Указане право власності позивачки на указане майно в установленому законом порядку незаконним не визнавалось. А та обставина, що колишній співвласник ТОВ «ВАТСОН-ТЕЛЕКОМ» відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.2015 року, за яким позивачка набула спірне майно у власність і рішення по якому на час розгляду справи судом першої інстанції не ухвалене, не є підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом та задоволення позову, оскільки не встановлено порушень прав позивача у межах даного спору.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скаржниця послалась на те, що, оскільки її право власності на спірне майно оспорюється і не визнається відповідачем ОСОБА_2 , вона, згідно ст.392 ЦК України, вправі звернутись до суду з цим позовом.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, 09.10.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАТСОН-ТЕЛЕКОМ» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1103.

Згідно указаного правочину ОСОБА_1 набула право власності на нежилі приміщення № 1, 2, 3 (групи приміщень № 3) з № 1 по № 27 (групи приміщень № 12), з № 1 по № 25 (групи приміщень № 3А), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1694,80 кв.м., що складає 67/100 частин від нежилого будинку площею 2 530,00 кв.м. /а.с. 13-16/.

Вважаючи, що відповідач не визнає її право власності на нежитлові приміщення, які були нею придбані у ТОВ «ВАТСОН-ТЕЛЕКОМ» на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з їх безпідставності.

Так, відповідно до положень ст. 392 ЦК України, на яку посилається позивачка, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведеної норми права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Аналогічне роз`яснення міститься в Постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року.

Разом з тим, в матеріалах справи містяться документи, які свідчать про те, що право власності ОСОБА_1 на спірні нежитлові приміщення зареєстроване у встановленому законом порядку, з огляду на що підтверджується належними доказами.

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

На підтвердження права власності на спірне нерухоме майно позивачкою надано копію Витягу з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45592838 від 13.10.2015 року та Інформаційний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.03.2018 року № 118014415 /а.с. 17-18, 19-20/.

Тобто, у разі задоволення даного позову матиме місце, по суті, повторне/додаткове визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка вже набула таке право власності.

Між тим, така процедура чинним процесуальним законом не передбачена.

Правовою підставою набуття позивачкою права власності на нерухоме майно є договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015 року. Указаний договір на даний час є чинним та недійсним не визнавався, а позивач на даний час безперешкодно володіє та користується цими об`єктами нерухомості.

Відповідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи наявність між сторонами договірних правовідносин, набуття позивачем права власності на майно на підставі судового рішення в даному випадку є недоречним, оскільки міститиме ознаки повторності та нівелювання встановленої Законом процедури державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що наявність у інших справах корпоративних спорів між ОСОБА_2 та ТОВ «ВАТСОН-ТЕЛЕКОМ», а також спору між учасниками даної справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015 року, не є підставою для задоволення цього позову, оскільки позивачка вправі захищати набуте нею на законних підставах право власності в межах розгляду указаних спорів.

Отже, враховуючи, що позивач звернулася до суду з вимогою про визнання за нею право власності на майно, власником якого вона являється та право власності на яке зареєстроване за нею у визначеному законом порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові. Крім того, судом також не було встановлено фактів порушень відповідачем прав позивача у межах даного спору.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 12 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді