Справа № 466/198/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/1937/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Львівський апеляційний суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури № 2 Львівської області, поданою в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на об»єкт самочинного будівництва, -

в с т а н о в и в:

04 січня 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати право спільної часткової власності в ідеальних частках на житловий будинок під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 загальною площею 192,4 кв.м. (сто дев'яносто дві цілих чотири десятих квадратних метри) за ОСОБА_2 - 85/100 частини та ОСОБА_3 - 15/100 частини.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що їй та відповідачці на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0612 га по АДРЕСА_1. До 2007 року на вказаній земельний ділянці знаходився житловий будинок загальною площею 57,6 кв.м, який належав їм - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, по 1/2 ідеальній частці за кожним. У 2007 році нею за власні кошти було здійснено реконструкцію житлового будинку з його прибудовою і надбудовою, в результаті чого загальна площа будинку на даний час становить 192,4 кв.м.

Враховуючи, що реконструкція будинку проводилася за її кошти, площа такого після реконструкції значно збільшилася в порівнянні з площею будинку, у якому їй та відповідачці належало по Ѕ його ідеальній частці, що становило по 28,8 кв.м, вважає, що її частка в будинку на даний час становить 85/100 частини (163,6 кв.м.), а відповідачки - 15/100 частини (28,8 кв.м.). Відповідач не дає їй письмової згоди, необхідної для подання у Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської Ради пакету документів для прийняття рішення про оформлення за нею права власності на 85/100 частини реконструйованого будинку, у зв»язку з чим вона має труднощі в реєстрації права власності на належну їй частку в будинку в позасудовому порядку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано право спільної часткової власності на 85/100 ідеальних часток на житловий будинок під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2. Визнано право спільної часткової власності на 15/100 ідеальних часток на житловий будинок під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3. Вирішено питання судового збору.

Рішення суду оскаржила Львівська місцева прокуратура № 2 Львівської області в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові.

Вважає його необґрунтованим, незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи.

Апелянт зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач провела реконструкцію житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі відповідної дозвільної документації та зі згоди співвласника земельної ділянки. Тому, визначаючи частки, що належать сторонам в будинку, суд фактично узаконив самочинне будівництво.Крім того, судом першої інстанції не з»ясовувалось, чи зверталася позивач до компетентних органів із заявами про узаконення самочинного будівництва та чи було їй відмовлено в такому узаконенні.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник прокуратури Панькевич Р.В. скаргу підтримав з підстав, наведеній у ній, просить скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3, яка приєдналася до апеляційної скарги прокурора, пояснила, що оскаржуваним рішенням порушуються її права як співвласника будинку та земельної ділянки. Внаслідок самочинного будівництва, яке проведено її сестрою без відповідних дозволів, її частка в будинку значно зменшилася, чим порушується її право власності на 1/2 частину будинку, зареєстроване за нею у встановленому законом порядку. Просить скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти скарги заперечив, просив залишити апеляцій скаргу прокурора без розгляду, як таку , що подана з порушенням строків на оскарження; закрити апеляційне провадження у справі з підстав недоведеності апелянтом порушення оскаржуваним рішенням інтересів держави.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до пункту 1 частини 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що сторонам спору на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0612 га за адресою АДРЕСА_1, цільове призначенням якої «для обслуговування житлового будинку», що підтверджується державним Актом від 16.03.1999р. (бланк серія ЛВ 50806004) на право приватної власності на землю, виданого директором Департаменту землеустрою та планування забудови містка Львівської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого в Книзі актів на право приватної власності на землю за 3-5 №249.

На зазначеній земельній ділянці згідно даних Львівського бюро технічної інвентаризації розташований житловий будинок, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частині, загальна площа якого згідно технічного паспорта від 10.03.1987р., становить 57,6 кв.м.

Матеріалами справи також встановлено, що у 2007 році позивачем ОСОБА_2 було здійснено самочинну реконструкцію житлового будинку під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 з прибудовою і надбудовою, в результаті чого загальна площа будинку по АДРЕСА_1 згідно технічного паспорта від 16.07.2015р., виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної Ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» становить 192,4 кв.м., тобто площа будинку внаслідок реконструкції збільшилася на 134,8 кв.м.

Реконструкція та добудова до будинку проводилася позивачем за її кошти на підставі договору підряду № 12/08/06-1, укладеного між ОСОБА_2 та ТзОВ ВП «Галтрансрембуд».

З відповіді Департаменту містобудування Львівської міської Ради від 22.12.2015 року на звернення ОСОБА_2 про можливість експлуатації індивідуального житлового будинку під літерою «А-2» після самочинно здійсненої реконструкції з прибудовою та надбудовою за адресою вул.Полтв»яна у м.Львові вбачається, що технічна можливість експлуатації житлового будинку є можливою за умови згоди співвласників будинковолодіння.

Ухвалюючи рішення про задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, районний суд виходив з того,що площа житлового будинку під літерою «А-2» за адресою АДРЕСА_1 до реконструкції становила 57,6 кв.м, кожному із сторін в цьому будинку належало на праві власності по 1/2 ідеальній частці (по 28,8 кв.м кожному). Тому, враховуючи, що реконструкція та добудова до будинку здійснена за кошти позивача, ідеальна частка позивача ОСОБА_6 з врахуванням збільшення площі будинку на 134,8 кв.м повинна становити 85/100 частин від усього будинку ( 28,8 кв.м + 134,8 кв.м = 163,6 кв.м.), а відповідача ОСОБА_3 - 15/100 його частин (28,8 кв.м).

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 4 ст. 26, ст.26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації, з врахуванням містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Згідно ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена з цією метою, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку осіб під уже збудоване нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. І це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Верховний Суд України у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, зробив правовий висновок про те, що частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції не з"ясовано, чи добудова та прибудова до будинку АДРЕСА_1 здійснювалася позивачем на підставі відповідної дозвільної документації, чи була згода відповідачки на проведення такої добудови, чи не порушує таке будівництво права та інтереси третіх осіб.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1, позивачем здійснено без відповідної дозвільної документації та без згоди співвласника будинку ОСОБА_3

З наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що реконструкція та добудова до житлового будинку по АДРЕСА_1, площею 134,8 кв.м є самочинним будівництвом в розумінні ст.376 ЦК України, оскільки площа такого суттєво збільшилася за рахунок реконструкції та добудови до будинку без відповідної дозвільної документації, без згоди співвласника будинку та земельної ділянки.

Крім того, при зверненні до суду з позовом про захист невизнаних прав, позивач жодним чином не обґрунтувала своїх позовних вимог та не надала доказів того, що відповідачем ОСОБА_3 порушується її право власності.

Тому, вирішуючи спір про захист невизнаних прав, який по суті зводиться до визнання за позивачем права власності на самочинне будівництво, суд фактично підмінивши органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень в сфері містобудування, визначених Конституцією та законами України, безпідставно узаконив самочинне будівництво, визнавши право спільної часткової власності на 85/100 ідеальних часток на житловий будинок під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та право спільної часткової власності на 15/100 ідеальних часток на житловий будинок під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 2 Львівської області, подану в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 квітня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3про визнання права спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 85/100 частин та ОСОБА_3 на 15/100 частин житлового будинку під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 загальною площею 192,4 кв.м, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.02.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.