Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 369/13276/17

провадження № 61-1785св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильський спецкомбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року у складі головуючого-судді Ковальчук Л. М. та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» (далі - ДСП «Чорнобильський спецкомбінат») про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Позов мотивовано тим, що з 01 березня 2011 року він працював у ДСП«Чорнобильський спецкомбінат». 13 листопада 2012 року його було звільнено з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України за станом здоров`я.

Позивач вважає, що при звільненні йому не в повному обсязі виплачена заробітна плата, посилаючись на те, що відповідач неправильно нараховував йому посадовий оклад. При цьому зазначає, що відповідач ухиляється від виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 року, яким встановлено, що його тарифна ставка з 01 березня 2011 року була неправильно обчислена, що в свою чергу потягло за особою неправильно виплачену заробітну плату, премії, відпускні, лікарняні, службові відрядження, святкові, доплату за роботу у нічній час, надбавку за особливу роботу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» на його користь недоотриману заробітну плату за період з 01 березня 2011 року по 13 листопада 2012 року в сумі 8 394,62 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 264 351,57 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 8 423,49 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позивачем своїх вимог. При цьому зазначено, що відповідач повністю виконав пункт 4.1.4 Галузевої угоди між Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і Профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України на 2009 - 2010 роки, дія якої була продовжена на 2011 - 2012 роки, шляхом збільшення на 20 % міжкваліфікаційних співвідношень мінімальних місячних посадових окладів (тарифних ставок) і мінімального розміру тарифної ставки (окладу) робітника 1-го розряду. В той же час ні припис державного інспектора праці, ні судові рішення на які посилається позивач, не містять висновку про те, що внаслідок недодержання пункту 4.1.4 Галузевої угоди посадовий оклад позивача було занижено на 20 % та відповідного обов`язку відповідача підвищити його на 20 %.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факту порушення ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» нарахування йому розміру посадового окладу.

Короткий зміст касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки обставинам на які посилався позивач, як на підставу для задоволення позову, які були підтверджені відповідними доказами, а саме: рішенню Апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2011 року у справі № 377/424/17, яким задоволені аналогічні вимоги. Крім того, позивачем надано низку доказів, які підтверджують неповний розрахунок при звільненні, однак не були прийняті судом до уваги.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», у якому підприємство просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України. При цьому зазначено про те, що відповідно до спільного роз`яснення Галузевої угоди на 2009-2010 роки пункт 4.1.4. Галузевої угоди для працівників підприємств зони відчуження в частині збільшення мінімального розміру посадового окладу, тарифної ставки, годинно-тарифної ставки працівника I розряду на 120 % прожиткового мінімуму для працездатної особи в період з серпня 2011 року по квітень 2012 року не повинен застосовуватись.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року справу № 369/13276/17 за позовом ОСОБА_1 до ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що наказом від 02 грудня 1999 року № 117 ОСОБА_1 прийнятий на роботу в Державне підприємство «Чорнобильсервіс» на посаду слюсара-сантехніка.

Наказом від 18 вересня 2012 року № 585-ос ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку на 56 календарних днів з 19 вересня 2012 року по 13 листопада 2012 року з наступним звільненням за станом здоров`я відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Останній день відпустки 13 листопада 2012 року вважається датою звільнення.

Згідно з актом перевірки №10-04-039/14 дотримання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 05 квітня 2012 року державним інспектором праці Київської області Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області було проведено перевірку на ДСП «Чорнобильський спецкомбінат».

05 квітня 2012 року за результатами перевірки державний інспектор праці виніс ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» припис № 10-04-039/14-14, згідно з пунктом першим якого приписав забезпечити дотримання вимог розділу 4 «Зобов`язання з питань оплати праці та захисту її виплати» Галузевої угоди на 2009-2010 роки (продовженої на 2011-2012 роки), у тому числі пункту 4.1.4. угоди щодо встановлення мінімального розміру тарифної ставки (окладу) працівника першого розряду на рівні не менше 120 % розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, у строк до 05 травня 2012 року.

20 червня 2012 року ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» звернулося до суду з позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області про скасування припису.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2014 року та Вищого адміністративного суду України від 14 травня 2015 року, у задоволенні адміністративного позову ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» відмовлено.

Звертаючись до суду позовом до ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем неправильно обчислений посадовий оклад позивача, що підтверджується вищевказаними обставинами.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно з частиною першою статті 19 КЗпП України контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором.

Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною третьою статті 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Статтею 5 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про оплату праці» системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і професійні стандарти (кваліфікаційні характеристики). Тарифна система оплати праці використовується при розподілі робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою для формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Відповідно до пункту 2.8. Генеральної угоди від 15 квітня 2008 року, укладеної між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об`єднаннями організацій роботодавців та всеукраїнськими профспілками і профоб`єднаннями, на 2008-2009 роки, на період до запровадження розміру мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатної особи до 01 січня 2009 року установлено мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду у виробничій сфері у розмірі 120 % мінімальної заробітної плати. Передбачити у Законі України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» встановлення розміру мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2009 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Після запровадження мінімальної заробітної плати в розмірі прожиткового мінімуму на працездатну особу мінімальний розмір тарифної ставки робітника першого розряду (за винятком бюджетних установ) встановлювати вище за вартісну величину прожиткового мінімуму для працездатної особи, а конкретний розмір визначати у галузевих угодах з урахуванням мінімальних галузевих стандартів оплати праці працівників, умові праці, потреб працівника та витрат на утримання непрацездатних членів його сім`ї.

09 листопада 2009 року між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об`єднаннями організацій роботодавців та всеукраїнськими профспілками і профоб`єднаннями було укладено Генеральну угоду про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 роки. Пунктом 2.2. цієї генеральної угоди було передбачено, що розмір заробітної плати некваліфікованого працівника небюджетної сфери за повністю виконану норму часу в нормальних умовах праці повинен перевищувати фактичний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розрахований спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі праці та соціальної політики за попередній місяць відповідно до законодавства. Конкретний розмір мінімальних ставок (окладів) заробітної плати, міжпосадові, міжрозрядні співвідношення встановлюються в галузевих угодах і колективних договорах.

Згідно з пунктом 4.1.4. Галузевої угоди від 11 грудня 2009 року, укладеної між Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і Профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України, на 2009-2010 роки передбачено, що мінімальний розмір тарифної ставки (окладу) працівника першого розряду встановлюється на рівні не менше ніж 120 % розміру мінімальної заробітної плати, а з 01 грудня 2009 року - 120 % прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановлених законодавством.

02 серпня 2011 року були прийняті зміни до Галузевої угоди на 2009-2010 роки, згідно з якими сторони домовились продовжити на 2011-2012 роки дію цієї галузевої угоди і внести до неї зміни, зокрема доповнити пункт 4.1.1. додатком 22 «Коефіцієнти співвідношень мінімальних місячних посадових окладів (тарифних ставок) працівників підприємств, які виконують роботи в зоні відчуження, і мінімальним розміром тарифної ставки (окладу) робітника першого розряду».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» було враховано положення пункту 4.1.4. Галузевої угоди на 2009-2010 роки, продовженого на 2011-2012 роки, оскільки в результаті збільшення міжкваліфікаційних співвідношень тарифні ставки (посадові оклади) працівників, у тому числі і позивача, фактично були збільшені на 20 %. Такий висновок зроблено судами на основі дослідження розрахунку схем посадових окладів згідно з умовами Галузевої угоди на 2009-2010 роки, продовженої на 2011-2012 роки.

Постанова Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 рокута припис державного інспектора праці від 05 квітня 2012 року, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, не містять висновку про те, що внаслідок недодержання ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» пункту 4.1.4. Галузевої угоди на 2009-2010 роки, продовжено на 2011-2012 роки, посадовий оклад позивача не було підвищено на 20 %.

Відповідно до змісту дослідженого акта перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці в Київській області та припису державного інспектора праці від 05 квітня 2012 році, перевірка умов оплати праці працівників проводилась вибірково, відповідні розрахунки посадових окладів конкретних працівників під час перевірки не здійснювались.

Доводи ОСОБА_1 в касаційній скарзі про те, що судом не враховано рішення Апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, є безпідставними, оскільки постановою Верховного Суду від 05 червня 019 року касаційну скаргу ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» задоволено, рішення Апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року скасовано та залишено в силі рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 вересня 2017 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення недоплаченого заробітку відмовлено.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов