Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 489/3719/14-ц

провадження № 61-14392св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю., Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року у складі судді Кокорєва В. В. і рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2016 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, стягнення збитків та компенсації моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 18 травня 2010 року уклав з ОСОБА_2 договір позики, відповідно до умов якого остання отримала 79 259,00 грн під 6 % за місяць до 18 травня 2011 року. Цього ж дня ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за договором іпотеки передали в іпотеку ОСОБА_1 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань, позивач просив в рахунок заборгованості у сумі 171 050,96 грн звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 пред`явили зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики і іпотеки від 18 травня 2010 року та стягнення 170 060,00 грн збитків і відшкодування 5 000,00 грн моральної шкоди.

Зустрічний позов мотивований тим, що оспорювані договори укладені відповідачами внаслідок фінансових труднощів, збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст судових рішень суду першої і апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 18 травня 2010 року та договору іпотеки від 18 травня 2010 року, стягнення збитків та компенсації моральної шкоди відмовлено у повному обсязі, звернуто стягнення відповідно до іпотечного договору від 18 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І. М. і зареєстрованого в реєстрі за № 752, на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 у сумі 161 914,06 грн шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за оцінкою, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання за договору позики, внаслідок чого утворилася заборгованість, розмір якої є доведеним, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Підстави для визнання недійсним договору позики відсутні, а тому і вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та стягнення матеріальних збитків є необґрунтованими. Вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди є безпідставними, оскільки не встановлено неправомірності дій позивача.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року переглядалося неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року в частині часткового задоволення первісного позову і стягнення судових витрат скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Рішення суду першої інстанції у частині зустрічного позову залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року в частині первісного позову скасоване з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року в частині визначення ціни реалізації предмета іпотеки змінено, зазначено початкову ціну для подальшої його реалізації 404 540,00 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано доведеністю факту неналежного виконання позикових зобов`язань, які були забезпечені іпотекою квартири відповідачів, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову. Рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості по договору позики в розмірі 3 % річних не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку. Аргументи відповідача щодо неповідомлення позичальника про усунення порушень зобов`язання є безпідставними, оскільки ця обставина не є перешкодою для звернення позикодавця за захистом свого порушеного права безпосередньо до суду та не порушує права позичальника, якому процесуальним законом гарантована можливість доведення безпідставності позову. При вирішенні питання про початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації суд обмежився посиланням на майбутню оцінку, яку буде визначено незалежним суб`єктом оціночної діяльності, що суперечить частині першій статті 39 Закону України «Про іпотеку». Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість предмета іпотеки станом на лютий 2015 року складає 404 540,00 грн і не заперечувалася сторонами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2016 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслала касаційну скаргу до ВССУ, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року і рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Просила зупинити виконання оскаржуваних рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 11 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження за зазначеною касаційною скаргою. У задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваних рішень відмовлено.

Ухвалою ВССУ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року справу № 489/3719/14-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості. Суди не врахували той факт, що умови договору позики були змінені без її згоди, а саме, позичальник повертала позикодавцеві борг частинами, що не передбачено у договорі позики. Звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_3 вважає передчасним, вимоги від іпотекодержателя про усунення порушення договору позики вона не отримувала. На час укладення договору іпотеки іпотекодавець була неповнолітньою та юридично необізнаною. Вона не реєструвалася як суб`єкт підприємницької діяльності, проте суд першої інстанції відмовив у витребуванні реєстраційної справи. Іпотекодавець вважає, що був введений в оману ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та нотаріусом, які не повідомили про те, що вона зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності. Дану реєстрацію себе як підприємця ОСОБА_3 оскаржує у судовому порядку. Під час укладення договору позики ОСОБА_3 не була присутня, не знала які зобов`язання виникли на його підставі. Нотаріус також не роз`яснила наслідки укладення договору іпотеки. Договір іпотеки був укладений без дозволу органу опіки та піклування. Під час визначення розміру заборгованості суд не вказав усіх її складових, не перевірив обґрунтованість нарахування штрафів.

Позиції інших учасників

У березні 2016 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив відхилити касаційну скаргу, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що рішення Ленінського районного суд м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів, стягнення збитків і відшкодуванням моральної шкоди набрало законної сили. Касаційна скарга повторює ті доводи, які вже були предметом оцінки судів. ВССУ 28 жовтня 2015 року скасував рішення суду першої інстанції лише у частині вирішення позову ОСОБА_1 Апеляційний суд при перегляді справи, направленої з ВССУ для повторного розгляду, вирішував питання також лише у частині вимог за первісним позовом. Тому вимоги ОСОБА_3 про повне скасування рішення суду першої інстанції є незаконними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК Українивизначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 травня 2010 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала 79 259,00 грн. (еквівалентно 10 000 дол. США) під 6 % за місяць від суми позики в гривнях (еквівалентно 600 дол. США) до 18 травня 2011 року.

Відповідно до договору позики у разі неповернення суми позики позикодавець вправі стягнути кошти з урахуванням індексу інфляції, а також 10 % від суми позики.

18 травня 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за договором іпотеки передали ОСОБА_1 належну їм на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданих копій розписок ОСОБА_2 сплатила проценти щомісячно у період з 18 травня 2010 до 18 листопада 2012 року.

04 липня 2013 року, 08 вересня 2013 року та 20 листопада 2013 року ОСОБА_2 сплачувала по 1 000 дол. США в рахунок погашення позики і позивачем було прийнято часткове погашення. У останній розписці залишок неповернутої позики визначений у сумі, еквівалентній 6 000 дол. США.

Станом на 09 лютого 2015 року заборгованість за договором позики дорівнює 171 050,96 грн, яка складається з неповернутої позики 6000 дол. США, що еквівалентно 138 783,48 грн, штрафу - 1000 дол. США, що еквівалентно 23 130,58 грн, 3 % річних - 9 136,00 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Доводи касаційної скарги щодо недійсності договору іпотеки не підлягають оцінці з огляду на те, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 18 травня 2010 року та договору іпотеки від 18 травня 2010 року, стягнення збитків та компенсації моральної шкоди залишено без змін рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року. Ухвалою ВССУ рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року скасоване лише в частині первісного позову з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Стаття 33 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку».

Аргумент касаційної скарги про передчасність заявлення до суду іпотекодержателем позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на відсутність від нього письмової вимоги до іпотекодавців спростовується змістом договору іпотеки.

Судами першої та апеляційної інстанції у оскаржуваних рішеннях встановлено, що у договорі іпотеки (пункт 1.6) сторони дійшли згоди про те, що іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення договору позики. Одночасно сторони у даному пункті договору іпотеки зазначили, що дане правило не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав у встановленому законом порядку.

Посилаючись на неправильне визначення судом першої інстанції розміру заборгованості та штрафу, ОСОБА_3 не вказує у чому саме полягає неправильність у визначенні розміру заборгованості.

Відповідно до копії розписки, виданої 20 листопада 2013 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розмір залишку за тілом позики складає 6 000 дол. США.

У підпункті в) пункту 2 договору позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодили сплату штрафу у розмірі 10 % від суми позики у разі неповернення до 18 травня 2011 року суми позики.

Судом першої інстанції було встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки має здійснюватися для погашення заборгованості за договором позики у розмірі 161 914,06 грн, що включає 138 783,48 грн позики, яка еквівалентна 6 000 дол. США за курсом НБУ, та 23 130,58 грн. штрафу, що еквівалентно 1 000 дол. США за курсом НБУ.

Довід касаційної скарги про те, що сторони змінили умови виконання договору позики, оскільки позичальник повертав позичені кошти частинами, що не передбачено у договорі позики, не відповідає обставинам справи, оскільки повернення коштів відповідно до розписок здійснювалося після настання строку виконання зобов`язань.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду. З огляду на зазначене, Верховний Суд не дає оцінку копіям документів, долучених до касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року у незміненій частині і рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2016 року постановлені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судового рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року в незміненій частині і рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко М. Ю. Тітов М. Є. Червинська