ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/7619/18

провадження № 22-ц/4809/1351/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Авраменко Т. М., Кіселика С. А.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року в складі головуючої судді Панфілової А. В.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просило виділити у власність ОСОБА_1 із спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину комплексу за адресою нерухомого майна: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 27054120, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини комплексу за адресою нерухомого майна: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 27054120, стягнути сплачений судовий збір в сумі 8247 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, тому для забезпечення виконання судових рішень про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 101 544 052, 34 грн необхідно визначити частку боржника у праві спільної сумісної власності для звернення стягнення на належну йому частку нерухомого майна.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, банком встановлено, що у власності відповідача ОСОБА_2 знаходиться комплекс: Реєстраційним номер майна: 27054120, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 л, номер запису: 867 в книзі: 4.

Шлюб між відповідачами було укладено 06.09.1996 року. Даний факт підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва 26.04.2016 у справі № 756/2995/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яке станом на 26.04.2016 не набрало законної сили.

Спірний комплекс є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як майно набуте за час шлюбу.

Представником відповідача ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, де зазначено, що майно, яке є предметом позову, не є власністю відповідача ОСОБА_2 і відповідно не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначено, що ОСОБА_2 мала у власності комплекс по АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на зазначене майно ОСОБА_2 отримала 15.04.2009 р. З 28 жовтня 2015 року власником зазначеного комплексу є ТОВ "Хорвакс - Технології".

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( пошук здійснювався за адресою комплексу), в розділі "Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", стан інформації: "Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна" та "Актуальна інформація про право власності" зазначено, що комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_1 , Власники: ТОВ "Хорвакс-Технології", підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер 1341, виданий 28.10.2015р. Та договір купівлі-продажу, серія та номер 1338, виданий 28.10.2015р.. І станом на день подання позову банком до суду власником комплексу було і є ТОВ "Хорвакс-Технології". При цьому, станом на момент вчинення зазначеної купівлі-продажу, адресою комплексу було вже м. Кіровоград, смт. Нове.

Відповідачем стверджується, що банк при поданні позову, свідомо взявши неправдиву інформацію з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є нечинним з 01.01.2013р. (так як з даного періоду і на сьогодні єдиним реєстром, де можна побачити актуальну інформацію щодо права власності на об`єкт нерухомості станом на дату формування такої довідки є Державний реєстр речових прав на нерухоме майно), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка не є власником майна, 1/2 частину якого банк просить виділити ОСОБА_1 . При цьому, позивач свідомо ввів суд в оману, внаслідок чого судом винесено ухвалу про накладення арешту на майно особи, яка не має відношення до заборгованості ОСОБА_1 перед банком.

Крім того представником відповідача ОСОБА_2 було подане клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та про застосування заходів процесуального примусу, визнання дій позивача щодо подання позову зловживанням процесуальними правами та стягнення з позивача в дохід державного бюджету штраф згідно ч. 1 ст. 148 ЦПК України, а також заявлено про стягнення 15000 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності закрито за відсутністю предмета спору.

Скасовано заходи забезпечення позову, що накладені ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.12.2018 року про накладення арешту на комплекс нерухомого майна в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 27054120, який належить ОСОБА_2 .

Визнано дії Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо подання позову у справі зловживанням процесуальними правами та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету 1699 грн штрафу.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 15000 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвала суду мотивована тим, що предметом позову є майно, яке не є власністю ОСОБА_2 , і відповідно не може бути предметом спору з 2015 року.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст. 44 ЦПК України , визнав дії позивача щодо подання позову зловживанням процесуальними правами, і з підстав, передбачених ч. 1 ст. 148 ЦПК України стягнув з ПАТ «Державний ощадний банк України» штраф в дохід державного бюджету.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року в частині визнання дій ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо подання позову у справі зловживанням процесуальними правами, стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету 1699 грн штрафу та стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно зроблений висновок про зловживання позивача своїми процесуальними правами та застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, необґрунтовано в повному обсязі стягнуто заявлену відповідачем суму витрат на професійну правничу допомогу.

Від адвоката Квашук О. М., яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Колісник О. В., який представляє інтереси ПАТ «Державний ощадний банк України», підтримав доводи апеляційної скарги, адвокат Квашук О. М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено наступні факти.

ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення договору кредитної лінії № 5 від 07.10.2011 року та договору поруки № 1 від 05.09.2013 року.

Між АТ «Ощадбанк» та ПП «Спецзовнішкомплект» 05.09.2013 року було укладено договір кредитної лінії № 4 до якого були внесені зміни та доповнення додатковим договором № 1 від 22.10.2013 року, згідно якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн, кредит надавався у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 04.09.2014 року. Проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки в розмірі 18% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 05.09.2013р. було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову - відмовлено. При цьому, зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк», третя особа: ПП «Спецзовнішкомплект» в частині визнання договору поруки №1 від 07.10.2011 припиненим - залишено без розгляду .

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено повністю та скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц та залишено в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року станом на день подачі цього позову не виконано, заборгованість у розмірі 101 544 052,34 грн. відповідача ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк», в рамках відкритого виконавчого провадження від 30.11.2017 № 55279016, не погашена.

Шлюб між відповідачами було укладено 06.09.1996 року. Даний факт підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва 26.04.2016 у справі № 756/2995/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яке станом на 26.04.2016 р. не набрало законної сили.

Згідно ст. 371 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

Відповідно до роз`яснення п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах про захист права приватної власності», власник відповідає за своїми зобов`язаннями всім майном, на яке може бути звернене стягнення за вимогою кредитора, у тому числі часткою в спільній власності. Тому, кредитор співвласника майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності, у випадку, якщо в боржника не вистачає іншого майна, на яке можна звернути стягнення, може пред`явити позов про виділ із спільного майна частки цього співвласника в натурі для звернення стягнення на неї. При пред`явленні такого позову необхідно спочатку визначити розмір частки в праві спільної сумісної власності, що належить співвласникові, до якого пред`явлено позов. Після визначення розміру частки, виділ частки відбувається в тому ж порядку, що і при виділі частки в праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Частина 3 ст. 368 ЦК України, встановлює, що частки майна дружини та чоловіка у спільному сумісному майні - є рівними.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності відповідача ОСОБА_2 знаходився комплекс: Реєстраційним номер майна: 27054120, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 л, номер запису: 867 в книзі: 4.

Вказаний Реєстр не діє з 01.01.2013 року, актуальна інформація надається відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( пошук здійснювався за адресою комплексу), в розділі "Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", стан інформації: "Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна" та "Актуальна інформація про право власності" зазначено, що комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_1 , Власники: ТОВ "Хорвакс-Технології", підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер 1341, виданий 28.10.2015 р. Та договір купівлі-продажу, серія та номер 1338, виданий 28.10.2015 р. На день подання банком даного позову до суду власником спірного комплексу нерухомого майна значиться ТОВ "Хорвакс-Технології".

Відповідач ОСОБА_2 мала у власності комплекс по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 15.04.2009 р., але з 28.10.2015 року власником спірного комплексу стало ТОВ "Хорвакс-Технології".

Суд першої інстанції, враховуючи вказані обставини, закрив провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки майно, яке є предметом позову, не є власністю відповідача ОСОБА_2 з 2015 року.

Крім того, враховуючи передбачені ст. 158 ЦПК України норми, суд скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.12.2018 року про накладення арешту на комплекс нерухомого майна в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 27054120, який належить ОСОБА_2 .

Ухвала суду у вказаній частині сторонами у справі не оскаржується.

Визнаючи подання даного позову банком зловживанням процесуальними правами та застосовуючи у зв`язку з цим до позивача заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що банк, взявши неправдиву інформацію з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є нечинним з 01.01.2013р. (так як з даного періоду і на сьогодні єдиним реєстром, де можна побачити актуальну інформацію щодо права власності на об`єкт нерухомості станом на дату формування такої довідки є Державний реєстр речових прав на нерухоме майно), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка не є власником майна, 1/2 частину якого просив виділити ОСОБА_1 При цьому, банк, надавши дану інформацію подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що призвело до накладення арешту на майно третіх осіб, які не є учасниками справи.

З такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, оскільки вони грунтуються на припущеннях і зроблені без урахування норм процесуального права.

Цивільне судочинство - це форма реалізації судової влади, форма здійснення правосуддя в цивільних справах.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Так, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Права та обов`язки учасників справи регламентовані ст. 43 ЦПК України.

За положеннями ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного „відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

необгрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно зі ст. 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. І ст.148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Системний аналіз ст.ст. 44, 148 ЦПК України дає можливість зробити висновок, що визнання певних процесуальних дій зловживанням процесуальними правами можливе після того, як така процесуальна дія вчиняється і стає предметом судового розгляду, після якого суд має право визнати подання позовної заяви, скарги, заяви, клопотання тощо зловживанням процесуальними правами та залишати такі без розгляду або ж повернути, застосувати заходи процесуального примусу, зокрема і у вигляді штрафу.

Звертаючись із позовною заявою до Кіровського районного суду м. Кіровограда, банк зазначив мету свого звернення - визначення і виділення частки боржника ОСОБА_1 , з якого стягнуто заборгованість у розмірі 101 544 052,34 грн, зі спільної сумісної власності подружжя, а саме у спірному нерухомому майні, що за виявленими позивачем даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_2 .

Згідно вимог п. 2 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (далі т Порядок № 1127) передбачено, що інформація з Державного реєстру прав надається за допомогою програмних засобів ведення цього Реєстру у паперовій або електронній формі, що має однакову юридичну силу та містить обов`язкове посилання на Державний реєстр прав.

Інформація з Державного реєстру прав в електронній формі надається через веб- портал Мін`юсту, у тому числі з використанням сервісної послуги у формі прикладного програмного інтерфейсу зазначеного Реєстру (абз. 1 п. З Порядку № 1127).

Згідно із п. 4 Порядку № 1127 інформація з Державного реєстру прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо одного об`єкта нерухомого майна, наявні в ньому, а також відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав, їх обтяжень щодо такого об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до п. 17 Порядку № 1127 передбачено, що пошук відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження здійснюється відповідно до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141.

Пошук відомостей про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо об`єкта нерухомого майна здійснюється за одним або декількома з таких ідентифікаторів:

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна;

кадастровий номер земельної ділянки;

адреса об`єкта нерухомого майна.

Пошук відомостей про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо суб`єкта здійснюється за одним або декількома з таких ідентифікаторів:

для фізичних осіб:

прізвище, ім`я та за наявності по батькові;

номер та за наявності серія документа, що посвідчує таку особу;

реєстраційний номер облікової картки платника податків;

для юридичних осіб:

повне найменування юридичної особи;

ідентифікаційний код згідно з ЄДРІІОУ.

Таким чином, Порядок № 1127 надає/дозволяє будь-якій фізичній та/або юридичній особі здійснити пошук відомостей про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо об`єкта нерухомого майна та/або суб`єкта за одним або декількома зазначених вище ідентифікаторів.

Звертаючись із позовом АТ «Ощадбанк» надав суду інформацію з Державного реєстру прав в електронній формі від 31.10.2018 № 143486991 (параметри запиту реєстраційний номер об`єкта 27054120), де за вказаними параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні. Проте, в цьому ж документі містяться відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно (відомості про об`єкт нерухомого майна) - комплекс, за адресою АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти заявлених до неї вимог, зокрема з тих підстав, що на час подання банком даного позову вона не була власником спірного нерухомого майна, про що надала відповідні докази.

Висновок суду першої інстанції про визнання дій позивача щодо подання позову зловживанням процесуальними правами є безпідставним і суперечить нормам ст. п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, оскільки не встановлено обставин, які б свідчили про подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

В зв`язку з викладеним, за відсутності у діях позивача ознак зловживання процесуальними правами не вбачається і передбачених ст.ст. 143, 144, 148 ЦПК України підстав для застосування судом такого заходу процесуального примусу як штраф.

Оскаржена ухвала суду першої інстанції в частині визнання дій ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо подання позову у справі зловживанням процесуальними правами, стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету 1699 грн штрафу підлягає скасуванню за її безпідставністю та необгрунтованістю.

В частині стягнення 15000 грн. витрат на правничу допомогу ухвала суду підлягає зміні.

Згідно договору про надання юридичних послуг від 17.01.19 року, актів приймання -передачі від 05.02.19 року та 22.02.19 року, дубліката квитанції від 04.02.19 року про перерахування на користь адвоката Квашук О.М. гонорару у даній справі та оригіналу квитанції про внесення цих коштів 15000 грн. платником ОСОБА_2 - відповідачем у даній справі, підтверджується понесення останньою витрат на правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи. кваліфікаиія і досвід адвоката. фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання-відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тому, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних з правничою допомогою, судом першої інстанції не було взято до уваги, що витрати на послуги адвоката загальною сумою 15 000,00 грн не є достатньо обгрунтованими та співмірними до предмета спору, значення справи для сторін, складністю справи.

Доводи позивача щодо недоведеності сплати коштів саме на оплату гонорару адвоката Квашук О. М. клієнтом ОСОБА_2 безпідставні і спростовуються наданою стороною відповідача квитанцією (а.с.12), що підтверджує фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Колегія суддів вважає, що на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування ОСОБА_2 коштів адвокату Квашук О. М. за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення визначеного судом першої інстанції розміру судових витрат та стягнення з відповідача на користь позивача 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року в частині визнання дій Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо подання позову у справі зловживанням процесуальними правами, стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету 1699 грн штрафу скасувати.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року в частині відшкодування на користь ОСОБА_2 15000 грн витрат на правничу допомогу змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 грн.

В іншій частині ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді Т. М. Авраменко

С. А. Кіселик