ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2603/19 Справа № 177/418/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ України»,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М.. у місті ОСОБА_4, повний текст судового рішення складено 08 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті ДТП.

В обґрунтування позову зазначив, що 24 листопада 2015 року близько 13-45 годин в м.Києві на вул.Гарматна, 31 відповідач, керуючи автомобілем НОМЕР_1 з напівпричепом Schmitz державний номер НОМЕР_2, виконуючи поворот праворуч через габарити транспортного засобу не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не скористався допомогою сторонніх осіб, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_5.

Вказані обставини підтверджуються постановою Соломянського районного суду м.Києва від 11 лютого 2016 року, якою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст..ст.124, 122-4 КУпАП.

Цивільно-правову відповідальність відповідача на момент ДТП було застраховано ПП «Оксамит-авто» в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» полісом АІ/7975966. На підставі рахунку №07698 від 30.11.2015 р. позивачем сплачено страхове відшкодування у розмірі 32121,32 грн., тому у страхової компанії виникло право регресної вимоги до відповідача на вказану суму.

Оскільки відповідач порушив вимоги пункту в) ч.1 ст.38.1.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», самовільно залишивши місце пригоди після ДТП за його участю, просив на підставі викладеного стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування в розмірі 32121,32 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ПЗУ Україна», задоволені повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування 32121 (тридцять дві тисячі сто двадцять одну) грн. 32 коп. та судовий збір в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 грн.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3, не погоджуючись з ухваленим рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог та стягненні з позивача на користь відповідача 1057,20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зокрема вказує на те, що суд не повинен був керуватися положеннями статей 526, 993, 979, 1187 та 1191 ЦК України, що суд не встановив, які правовідносини існували між сторонами та які правові норми матеріального права необхідно було застосовувати.

Представник відповідача, посилаючись на постанову ОСОБА_6 Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, вказує на те, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобовязанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавала шкоди. Цей страховик, хоча і не завдав шкоди, але є зобовязаним субєктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавала шкоди. Після такої виплати деліктне зобовязання припиняється його належним виконанням страховиком завдавала шкоди замість останнього.

Окрім того, апелянт вказує на те, що ТОВ «Бізнес Ассіст» як юридична особа не мала повноважень звертатися з позовом до суду та бути представником позивача в суді, оскільки довіреність на імя ОСОБА_7 видана юридичною особою, з якою вона не перебуває в трудових відносинах. Звертає увагу на те, що суд незаконно відмовив йому у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, при цьому, суд, визнавши наявність недоліків позовної заяви на які він посилався у клопотанні, залишив позов без руху, надавши час позивачу для усунення виявлених недоліків ухвалою від 07 вересня 2018 року. Суд не звернув уваги на те, що ця ухвала суперечить вимогам ст.185 ЦПК України та ухвалі цього ж суду від 16 травня 2018 року про відкриття провадження, оскільки залишення позову без руху встановлено на стадії вирішення питання про відкриття провадження, а не під час розгляду справи. Також зазначає, що позивач, виконуючи ухвалу про залишення позову без руху, усунув недоліки шляхом, який не передбачений нормами процесуального законодавства, порушивши права відповідача, оскільки документи, які були надіслані суду позивачем, не направлялися відповідачу.

Апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про витребування доказів, а саме матеріалів адміністративної справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності чим порушив принципи змагальності та рівності сторін перед законом та судом.

Також, представник відповідача звертає увагу на пропущення строку звернення до страховика з заявою про виплату страхової суми, що є підставою для відмови у виплаті страхової суми, вказує, що ДТП мало місце 24 листопада 2015 року, тоді, як із заявою про настання страхового випадку застрахована особа (страхувальник) звернувся до страховика 08 грудня 2015 року, тому вважає, що та обставина, що страховик, маючи усі підстави для відмови у виплаті страхової суми, здійснив таку виплату, не може бути підставою для покладення наслідків такої виплати на особу, винну у вчиненні ДТП. Вважає, що позивачем не доведено факт спричинення збитків і їх розмір, оскільки не встановлено характер пошкоджень, які зазнав автомобіль та відсутні будь-які докази, які б підтверджували вартість відновлюваних робіт.

Апелянт вказує і на порушення судом вимог ст.265 ЦПК України, посилаючись на те, що у повному тексті судового рішення зазначено, що його складено 08 листопада, тоді, як на першій сторінці оскаржуваного рішення зазначена дата 06 листопада 2018 року.

Матеріалами справи і судом встановлено, що автомобіль марки ДАФ ТЕ95ХF моделі 380 тип сідловий тягач-Е державний номер НОМЕР_4 з напівпричепом-бортовим-Е марки Schmitz моделі SPR24 державний номер НОМЕР_2, належить ПП «Оксамит авто» на підставі договору найму №0107-03 (оренди) транспортного засобу, яким на підставі тимчасового дозволу серії ТД №268196 та наказу від 01.06.2015 р. ПП «Оксамит авто» керував ОСОБА_2 (а.с.23,25,30).

Цивільно-правова відповідальність ПП «Оксамит авто» була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі полісу №АІ/7997350 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 31).

24 листопада 2015 року о 13-15 години по вул.Гарматній,31 в м.Києві, водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_5 з напівпричепом «Schmitz» державний номер НОМЕР_2, порушив п.п. 2.3 б, 10.6 Правил дорожнього руху, а саме виконуючи поворот праворуч через габарити транспортного засобу не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не скористався допомогою сторонніх осіб, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_6 під керуванням водія ОСОБА_5, що спричинило механічні пошкодження обох транспортних засобів, після чого водій ОСОБА_2 не викликавши працівників патрульної поліції, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Вказані обставини встановлені постановою Соломянського районного суду м.Києва від 11 лютого 2016 року, якою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.124, 122-4 КУпАП. Постанова суду не оскаржена, набрала законної сили (а.с.45).

08 грудня 2015 року до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернувся потерпілий ОСОБА_5 та власник пошкодженого автомобіля «Nissan X-Trail», з заявою про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою 24 листопада 2015 року (а.с. 34-36 копія заяви).

На підставі страхового акту №UA033/L01/01 від 28 грудня 2015 року, вказана подія була визнана страховим випадком та прийнято рішення про виплату потерпілій стороні ОСОБА_8 страхового відшкодування в розмірі 32121,32 грн. (а.с.37-43).

На підставі зазначеного ОСОБА_8 було виплачено страхове відшкодування в розмірі 32121,32 грн., що підтверджується наданою копією платіжного доручення №384692 від 30 грудня 2015 р. (а.с. 44).

Суд, першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, керувався нормами статей 526, 979, 993, 1187, 1191 ЦК України, підпунктом «в» підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону №1961-IV, й виходив з того, що після проведення виплати потерпілій особі у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виникло право зворотної вимоги до відповідача, оскільки судом було встановлено, що відповідач після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Частина 6 статті 82 ЦПК України встановлює, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі по адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Судом першої інстанції перевірено і встановлено, що постановою Соломянського районного суду м.Києва від 11 лютого 2016 року відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.124,122-4 КУпАП, а саме за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів (ст.124 КУпАП) та залишення місця дорожньо-транспортної пригоди (ст.122-4 КУпАП). Постанова суду не оскаржена, набрала законної сили (а.с.45).

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою.

Згідно із ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996р. №85/96-ВР (далі Закон №85/96-ВР) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі Закон №1961-IV) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно п.3 ст.20 Закону №1961-IV страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно підпункту «в» підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: 38.1.1. до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Частиною 1 ст.1191 ЦК України, передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі зазначеного ОСОБА_8 було виплачено страхове відшкодування в розмірі 32121,32 грн., що підтверджується наданою копією платіжного доручення №384692 від 30 грудня 2015 року, тому у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виникло право зворотної вимоги до відповідача, оскільки має місце заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 32121 грн. 32 коп.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Твердження представника відповідача про недоведеність вини відповідача у самовільному залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди спростовується постановою Соломянського районного суду м.Києва від 11 лютого 2016 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.124, 122-4 КУпАП з накладенням стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення із числа вчинених (ст.36 КУпАП). Вказана постанова правопорушником не оскаржена, набрала законної сили, а отже судом презюмується умисел в діях відповідача щодо залишення місця ДТП.

Доводи апелянта про звернення до суду неналежного позивача, спростовуються копіями рішень ОСОБА_9 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» щодо прав підпису членів Правління та їх повноважень в наданні повноважень на представлення інтересів ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», які були досліджені судом і їм надана відповідна правова оцінка (а.с. 89-94).

Доводи представника відповідача що позивачем не доведено факт спричинення збитків і їх розмір, оскільки не встановлено характер пошкоджень, які зазнав автомобіль та відсутні будь-які докази, які б підтверджували вартість відновлюваних робіт, спростовуються дослідженими судом доказами - актами огляду транспортного засобу (дефектні відомості), ремонтною калькуляцією, тощо (а.с.37-42). Заяв про проведення експертних досліджень щодо вказаного, представником відповідача не заявлялося.

Доводи представника відповідача щодо пропущення строку звернення до страховика з заявою про виплату страхової суми, що є підставою для відмови у виплаті страхової суми, колегією суддів не сприймаються, оскільки це право страховика відмовити у виплаті страхової виплати чи виплатити її, враховуючи причини пропуску цього строку.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо порушення вимог ст.265 ЦПК України та незгоди з процесуальними діями судді першої інстанції під час розгляду справи не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову, оскільки відповідно до вимог ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, наведеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: