ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Демченко Е.Л.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями органу влади

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями органу державної влади. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 29 грудня 2000 року він є арбітражним керуючим, однак з 23 червня 2014 року дію свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого припинено на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 року за № 1004 /5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Підставою для винесення наказу став лист Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 10-47/2811 від 13 травня 2014 року до управління з питань банкрутства Департаменту нотаріату та банкрутства Міністерства юстиції України. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року, залишеного без змін, ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного та Вищого Адміністративного суду України, визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України № 1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П., зобов`язано Міністерство юстиції України відновити арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) ОСОБА_1 дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року та внести до Єдиного державного реєстру арбітражних керуючих України інформацію щодо відновлення арбітражному керуючому ОСОБА_1. дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року. На момент припинення дії свідоцтва арбітражного керуючого Колошин В.П. був призначений арбітражним керуючим у справах, які порушенні господарським судом Дніпропетровської області, а саме: Справа № 24/5005/10848/2012 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 , справа порушена 21 грудня 2012 року; Справа № 29/5005/952/2012 про банкрутство ФОП СПД ОСОБА_4, справа порушена 23 лютого 2012 року; Справа № 34/5005/10374/2012 про банкрутство ФОП СПД ОСОБА_3., справа порушена 25 грудня 2012 року. Оскільки дія свідоцтва була припинена з 23 червня 2014 року по 06 січня 2016 рік та позивачем не було отримано оплату за його послуги як арбітражного керуючого тому позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь 52 876,66 грн. Окрім майнової шкоди діями відповідачів позивачу було спричинено моральну шкоду яку він оцінює в 18 000 грн. та просив стягнути на його користь (том 1 а.с.3-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (том 1 а.с.191-196).

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (том 1 а.с.198-204).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року скасовано. Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ГТУЮ у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями органу влади - закрито (том 1 а.с.233-235).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (том 2 а.с.36-41).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши обгрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 29 грудня 2000 року ОСОБА_1 отримав ліцензію № 327 на право провадження підприємницької діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санцією, ліквідатора) /а.с.19/. Згідно свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 05 березня 2013 року ОСОБА_1 має право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) (том 1 а.с.35).

23 червня 2014 року дію свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого було припинено на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 року за № 1004 /5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Підставою для винесення наказу став лист Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 10-47/2811 від 13 травня 2014 року до управління з питань банкрутства Департаменту нотаріату та банкрутства Міністерства юстиції України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року, залишеного без змін, ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного та Вищого Адміністративного суду України, визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України № 1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П., зобов`язано Міністерство юстиції України відновити арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) ОСОБА_1 дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року та внести до Єдиного державного реєстру арбітражних керуючих України інформацію щодо відновлення арбітражному керуючому ОСОБА_1. дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року (том 1 а.с.7-16).

25 грудня 2015 року Наказом № 2778/5 Міністерства юстиції України скасовано пункт 1 Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 року № 1004/5 «Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) виданих Колошину В.П…» (том 1 а.с.18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав доказів звернення до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про визнання незаконними дій, рішень, які стали підставою винесення Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 № 1004/5, зокрема позивачем не доведено і розміру шкоди завданої діями відповідачів та наявності причинного зв`язку між шкодою та діями.

Однак, з такими висновками суду не погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктами 8,9 частини 2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, визначені ст.ст. 1174, 1176 ЦК України. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб вказаних вище органів, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є безумовною підставою покладення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду саме на державу в особі Державної казначейської служби України, незалежно від вини такої особи.

Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду

За приписами ч.2, ч.7 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках, передбачених законом, яким встановлюється й порядок її відшкодування.

Відповідно до ст.11 ЦПК 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі справи вбачається, що позивачем пред`явлені вимоги до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади, однак, в розумінні ст. 33 ЦПК України 2004 року, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області та Міністерство юстиції України не можуть бути належним відповідачами у даній категорії справ.

Відповідно до ч.1 ст. 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, змінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З аналізу наведеної статті вбачається, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання.

Під час розгляду справи в суді 1 інстанції клопотань з боку позивача про залучення в якості належного співвідповідача Державної казначейської служби України позивачем заявлено не було.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд 1 інстанції не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості навіть вирішувати питання про відповідну заміну або залучення до участі у справі інших осіб, які були вже залучені.

Згідно постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 грудня 2018 року по справі № 910/22630/17 та постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року по справі № 761/7165/15, провадження № 61-4305св18 суть яких зводиться до того, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, яка була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою забезпечення сталості та єдності судової практики щодо питання відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, а саме визначення суб`єкта, який повинен бути відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його службовою або посадовою особою та формулювання резолютивної частини судових рішень у таких справах.

За результатами розгляду справи №910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже,боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, відповідачем по даній справі має бути держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади (дії якого, за позовними вимогами, призвели до завдання шкоди позивачу), зокрема Державна казначейська служба України (орган, який відповідно до закону здійснює повернення коштів з бюджету), який до участі у справі не залучений у якості відповідача.

Враховуючи вищевикладені обставини, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, з вищезазначених підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: