ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3624/16-ц Головуючий суддя І інстанції Сугачова О.О.
Провадження № 22-ц/818/1386/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із житлових відносин, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бровченка І.О., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року, ухвалене у складі головуючого судді Сугачової О.О. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поновлення порушеного права, визнання права на проживання у житловому приміщенні та вселення,

встановив:

29 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поновлення порушеного права, визнання права на проживання у житловому приміщенні та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що на праві приватної спільної сумісної власності його батькам належала однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1. Після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 сторони у справі домовились про те, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини буде звертатись лише відповідач, а після оформлення на себе спадщини остання передасть спірну квартиру у власність позивачу. У спірній квартирі позивач проживав з 2007 року, проте наприкінці січня 2016 року відповідач поставила йому вимогу щодо виселення із квартири, у зв'язку із тим, що відмовилась від попередніх домовленостей між ними. Після чого він звертався до 11-ї Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6, проте йому було відмовлено у зв'язку із пропуском строків звернення.

22 березня 2016 року ОСОБА_5 за допомогою невідомих осіб фізично виселила позивача із квартири, змінила замки та перешкоджає користуватися квартирою. Іншого житла придатного для проживання позивач не має, хоча зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 де ніколи не проживав, оскільки будинок перебуває у непридатному стані. Цей будинок також належить відповідачу, тому у вказаному випадку остання порушила житлові права позивача.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив визнати за ним право на проживання в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_2; поновити ОСОБА_3 порушене право шляхом вселення у вказану вище квартиру.

Представником відповідача ОСОБА_7 подані заперечення проти позову, в яких він зазначив, що ніяких письмових документів, зокрема договору найму житлового приміщення сторони не складали, строки перебування та порядок користування позивача у спірному житловому приміщенні не оговорювали, доказів перешкод для реєстрації у спірному приміщенні позивач не навів та не надав. Позивач зареєстрований в іншому житловому приміщенні, доказів створення перешкод у користуванні або аварійного стану суду не надав.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, визнати за ОСОБА_3 право на проживання в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_2, поновити порушене житлове право, вселити ОСОБА_3 у зазначену квартиру.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом порушено норми матеріального права, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказав, що він був вселений до спірної квартири у 2007 році за згодою батьків, проживав, робив поточні ремонти, сплачував комунальні послуги тощо. Наголошує, що ОСОБА_5 як власник спірної квартири розпорядилась своїм правом шляхом надання свого майна в безстрокове користування йому як сину, посилався на ст.64,115,116,157 ЖК України та ст.383 ЦК України.

Зазначав, що він зареєстрований за адресом: АДРЕСА_4 однак за зазначеним адресом він ніколи не проживав, бо це житло є приватним будинком в непридатному для проживання стані, порушений дах та стіни, відсутнє опалення та електропостачання. Вказаний будинок також належить його матері ОСОБА_5

Вказав, що зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні показами свідків, допитаними у судовому засіданні. Крім того сама відповідачка допитана у судовому засіданні підтвердила, що за її згоди з 2007 року проживав у квартирі, а виселила вона його у березні 2017 року у зв'язку із виниклими у неї неприязними відношенням до його дружини. Підтвердила, що саме позивач сплачував комунальні послуги та що в квартирі залишились його речі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із положень статі 158 ЖК України та пункту 9 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року зі змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 15 від 25 травня 1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» та тих обставин, що позивачем не надано переконливих доказів того, що останній на правовій підставі проживав та користувався спірним житловим приміщенням, а також не встановлено безспірність згоди власника на проживання позивача у квартирі, що належить відповідачу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до змісту ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 405 ЦК України:

1. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

2. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором довічного утримання від 06 червня 2002 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 49,50).

У 2007 році позивач вселився у вищезазначену квартиру та користувався нею по 22 березня 2016 року.

Після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 сторони у справі домовились про те, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини буде звертатись лише відповідач, а після оформлення на себе спадщини остання передасть спірну квартиру у власність позивачу. У спірній квартирі позивач проживав з 2007 року, проте наприкінці січня 2016 року відповідач поставила йому вимогу щодо виселення із квартири, у зв'язку із тим, що відмовилась від попередніх домовленостей між ними. Після чого він звертався до 11-ї Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6, проте йому було відмовлено у зв'язку із пропуском строків звернення.

22 березня 2016 року ОСОБА_5 за допомогою невідомих осіб фізично витіснила позивача із квартири, поміняла замки та заборонила користуватися квартирою. При цьому, у квартирі залишились особисті речі позивача.

При цьому позивач має право користування іншим житлом, в якому зареєстрований за адресом: АДРЕСА_4

Посилання позивача на те, що будинок перебуває у непридатному для проживання стані не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутні належні допустимі докази на підтвердження того, що ті незручності у користуванні цим житлом, які зазначив позивач, не можуть бути усунені шляхом відповідного ремонту чи реконструкції. Доказів того, що відповідач чинить йому в цьому перешкоди - не має.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що передбачено у ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів. Належними є доказами які містять інформацію щодо предмета доказування: обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, ст. 77 ЦПК України.

Всупереч передбаченого у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов'язку позивач не довів на підставі передбачених у ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, що при вселенні до зазначеної квартири АДРЕСА_1, яка належить відповідачу, були дотримані передбачені у ч. 1 ст. 405 ЦК України умови для набуття права користування цим житлом відповідно до закону, на умовах договору найму, ст. 63-65 ЖК України. У справі також відсутні належні, допустимі і достатні докази, якими з огляду на обов'язкову письмову форму такого договору не можуть бути показання свідків, про те, що позивач у спірній квартирі АДРЕСА_1 проживав разом зі своєю матір'ю-відповідачем ОСОБА_5, або що вона визначила позивачу при його вселенні у вказану квартиру АДРЕСА_1 в якості постійного житла.

Як безспірно встановлено судом, відповідач постійно мешкала у квартирі АДРЕСА_5 де було зареєстровано її постійне місце проживання, а позивач з вересня 2006 року, коли фактично мешкав за адресом спірної квартири АДРЕСА_1, був постійно зареєстрований в будинку АДРЕСА_4 При цьому непереборних перешкод для його проживання за місцем реєстрації судом не встановлено. Доказів про те, що під час проживання позивача у спірній квартирі сторони вели спільне господарство матеріали справи також не містять. Представник позивач пояснив в суді першої інстанції, що позивач мешкав у спірній квартирі разом з іншої жінкою, підтримуючи з нею фактичні шлюбні відносини.

Як пояснила відповідач, причиною виселення позивача зі спірної квартири стала його неправомірна поведінка стосовно відповідача на тлі зловживання позивачем алкогольними напоями.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яку відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує у цій справі.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що він на відповідній правовій підставі користувався квартирою АДРЕСА_5 (укладав з власником квартири договір найму, була письмова згода власника на вселення)., - колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, щодо посилання на ст.ст. 64, 116 ЖК України щодо членів сім'ї наймача, оскільки вони стосуються членів сім'ї, які постійно проживали разом із власником житлового приміщення, а судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживала, а тільки тимчасово дозволила своєму сину - позивачу у справі - проживати у цій квартирі.

Позивач не довів, що згода була надана на тривалий час проживання у квартирі, не надав доказів щодо спільного господарства, бо ці обставини є необхідними для визнання права позивача на проживання у житловому приміщенні та вселення. Позивач не довів що житло по АДРЕСА_4 за яким він відповідно до копії паспорта зареєстрований не є придатним для проживання.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.О.Бровченко.

О.М.Хорошевський.