Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 328/2872/16-ц

провадження № 61-22440св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка Владислава Сергійовича на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року в складі судді Гавілей М. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2017 року в складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Кримської О. М., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 12 000 дол. США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 20 серпня 2027 року. Кредитні зобов'язання були забезпечені порукою ОСОБА_5, про що між сторонами було укладено договір поруки від 20 серпня 2007 року. Позичальник не виконала належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, тому станом на 08 лютого 2016 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 444 617,76 грн, у тому числі: 6 671,90 дол. США, що еквівалентно 172 888,94 грн, - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 1 150 дол. США, що еквівалентно 29 799,95 грн, - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 114,40 дол. США, що еквівалентно 2 964,45 грн, - сума строкової заборгованості по відсоткам; 1 925,50 дол. США, що еквівалентно 49 895,48 грн, - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 189 068,94 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам.

На підставі викладеного ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 444 617,76 грн.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнутосолідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором від 20 серпня 2007 року в розмірі 372 635,94 грн, яка складається з: 6 671,90 дол. США, що еквівалентно по курсу Національного банку України (далі - НБУ) 172 888,94 грн, - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 1 150 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 29 799,95 грн, - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 114,40 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 2 964,45 грн, - сума строкової заборгованості по відсоткам; 1 925,50 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 49 895,48 грн, - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 117 087,12 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» судовий збір по 2 794,77 грн з кожного, а всього - 5 589,54 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальником порушено умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, тому утворилася заборгованість, яка підлягає до стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 заявляла про застосування позовної давності у спорі, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з боржника та поручителя заборгованості за пенею обмежившись останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а саме з 02 серпня 2015 року, до дня нарахування банком пені відповідно до розрахунку заборгованості - до 08 лютого 2016 року, у розмірі 117 087,12 грн, правильно застосувавши норми статей 256, 257, пункту 1 частини другої статті 258 та статті 267 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюк В. С., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення, тому позивач на підставі статті 611 ЦК України має право на стягнення неустойки. Банком нараховано пеню у межах строку позовної давності, тому ця вимога повинна бути задоволена у повному обсязі. Позивач не заявляв вимоги про стягнення пені поза межами строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 12 000 дол. США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 20 серпня 2027 року.

Кредитні зобов'язання були забезпечені порукою ОСОБА_5, про що між сторонами було укладено відповідний правочин від 20 серпня 2007 року.

Позичальник не виконала належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, тому станом на 08 лютого 2016 року відповідно до наданого позивачем розрахунку утворилася заборгованість перед банком у розмірі 444 617,76 грн, у тому числі: 6 671,90 дол. США, що еквівалентно 172 888,94 грн, - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 1 150 дол. США, що еквівалентно 29 799,95 грн, - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 114,40 дол. США, що еквівалентно 2 964,45 грн, - сума строкової заборгованості по відсоткам; 1 925,50 дол. США, що еквівалентно 49 895,48 грн, - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 189 068,94 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що, оскільки представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 заявляла про застосування позовної давності у спорі, то стягнення з боржника та поручителя заборгованості за пенею обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду (з 02 серпня 2015 року) до дня нарахування банком пені відповідно до розрахунку заборгованості (до 08 лютого 2016 року) у розмірі 117 087,12 грн, правильно застосувавши норми статей 256, 257, пункту 1 частини другої статті 258 та статті 267 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що судами неправильно обраховано розмір пені, оскільки такі доводи не обґрунтовано належними та допустимими доказами, які спростовували б розрахунок судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка Владислава Сергійовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк