МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 454/1673/18 Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/1237/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Далматової Г.А. в приміщенні того ж суду в 09 год. 30 хв., у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Сокальського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 13 жовтня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», викладеними на сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, який діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. При цьому, якщо протягом даного строку жодна із сторін не проінформує другу про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той же строк. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 28 лютого 2018 року наявна заборгованість у розмірі 116578,70 гривень, яка складається з: 12666,85 гривень - заборгованість за кредитом, 103911,85 - відсотки за користування кредитом за період 13 жовтня 2008 року по 30 грудня 2016 року. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 116578,70 гривень та судові витрати.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 травня 2019 року позов акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2008 року в розмірі 19105,57 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 12666,85 гривень; відсотки за користування кредитом за період 13 жовтня 2008 року по 30 грудня 2016 року - 6438,72 гривень.

Додатковим рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року частково компенсовано за рахунок держави акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1762 грн., у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 288 грн. 79 коп., сплачені згідно платіжного доручення № BOJ64B1KR3 від 24 травня 2019 року.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також на не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволені позову, застосувавши строк позовної давності. Крім того, зазначає що після ДТП 15.06.2014 року, внаслідок якої отримав численні травми, не має можливості самостійно рухатися та потребує постійного стороннього догляду, і тому ніяк не міг користуватися кредитом до 30 грудня 2016 року, а також на те, що із заяви про отримання кредитної картки 2008 року, наданої позивачем разом із позовною заявою, вбачається, що кінцевий строк дії кредитної картки, яку він отримав у 2008 році, був у 2012 році.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач просив слухати справу у його відсутності ( а. с. 183).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 13 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, який представляє собою заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка також підписана відповідачем, передбачені умови кредитування за вказаним кредитним договором, зокрема встановлена базова % ставка в місяць - 3%, тобто 36% річних з розрахунку 360 календарних днів на рік.

В виписці по рахунках відображено рух коштів по зазначеному картковому рахунку.

Як вбачається з копії статуту АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до Установчого договору від 06 липня 2000 року та на підставі рішення Установчих зборів акціонерів від 06 липня 2000 року Комерційний банк «ПриватБанк» було реорганізовано шляхом зміни організаційно - правової форми у Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Своїм підписом у заяві відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає між ним та Банком кредитний договір.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за вказаним кредитним договором стосовно надання кредиту виконав, а ОСОБА_1 в порушення умов договору зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим у нього перед банком утворилася заборгованість.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Суд погодився з сумою заборгованості ОСОБА_1 за кредитом перед АТ КБ «ПриватБанк», зазначеною в розрахунку заборгованості, станом на 28 лютого 2018 року у розмірі 12666,85 гривень.

Визначаючи заборгованість по відсоткам за користування кредитом, яка в розрахунку заборгованості зазначена в сумі 103911,85 гривень, суд виходив з того, що відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як вбачається з п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК.

Однак відповідно до заяви, що є невід`ємною частиною договору про надання банківських послуг, процентна ставка по кредитному ліміту узгоджена сторонами 3 % в місяць, тобто 36 % на рік.

При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право проводить зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунку. При цьому банк, зобов`язаний не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку відповідно до п. 4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови.

Відповідно до п. 4.9 вказаних Умов банк зобов`язаний не менше одного разу на місяць способом, зазначеним в заяві, надавати держателю виписку про стан картрахунку та про проведені за минулий місяць операції по картрахунку.

Заява не містить умов про спосіб надання виписку про стан картрахунку.

Банк не надав суду доказів дотримання ним процедури, визначеної п. 5.3 Умов щодо своєчасного сповіщення відповідача у спосіб, передбачений договором, про зміну розміру фіксованої процентної ставки та її нарахування у подвійному розмірі, тому суд вважав, що підстав для застосування підвищеної процентної ставки не має. Також суд вважав необґрунтованим і застосування подвійного розміру процентів до простроченої заборгованості, оскільки підстави застосування подвійної процентної ставки до простроченої заборгованості Умовами та правилами надання банківських послуг не передбачені, а також подвійна процентна ставка суперечить змісту статті 1048 ЦК України.

На думку суду визначення розміру процентів 116578,70 гривень, або 103911,85 гривень за період з 13 жовтня 2008 року по 30 грудня 2016 року, виходячи з суми отриманих кредитних коштів, не відповідає меті встановлення процентів та спотворює їх зміст як плати за користування кредитом.

Тому суд дійшов висновку, що процентна ставка повинна застосовуватися на рівні 36% річних.

Останнє погашення по кредиту було здійснено відповідачем 29 серпня 2015 року в сумі 89,26 гривень. Таким чином розмір заборгованості за процентами за період з 29 серпня 2015 року по 30 грудня 2016 року (в межах заявлених позивачем позовних вимог) складає 489 днів і становитиме 6195,63 гривень (12666,85 гривень тіло кредиту х 36%) : 360 днів х 489 днів), загальний розмір заборгованості за відсотками - 6438,72 гривень (6195,63 гривень + 243,09 гривень).

Проаналізувавши зазначені обставини у праві у їх сукупності, суд дійшов висновку, що доведена заборгованість за кредитним договором складає 19105,57 грн., в тому числі 12666грн. 85 коп. заборгованість за кредитом; 6438,72 гривень відсотки за користування кредитом за період 13 жовтня 2008 року по 30 грудня 2016 року, яка і підлягає стягненню з відповідача.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, слід дійти висновку, що рішення суду в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача учасниками справи не оспорюється, оскільки апеляційна скарга відповідача доводів з цього приводу не містить, а позивачем рішення не оскаржувалося взагалі.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог саме з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права ( ч.1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати ( с. 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст. 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у с. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта ст. 267 ЦК України).

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, суд встановив, що 13 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватися відповідно до умов договору, щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним (а. с. 14,15).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між ним та банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві та довідці про умови кредитування (Тарифи).

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачу.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 (картрахунок №389521 від 13.10.2008 року), позивачем було проведено наступні операції щодо збільшення кредитного ліміту відповідача, а саме: 13 жовтня 2008 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 1200 грн., 06 грудня 2010 року - в розмірі 1400 грн., 08 червня 2011 року - в розмірі 8000 грн., 27 липня 2011 року - в розмірі 10000 грн., 22 серпня 2011 року-13000грн., 29 вересня 2011 року- 10000грн., 30 вересня 2011 року- 13000грн., 18 серпня 2015 року- 12670грн. ( а. с. 13).

Із наданих банком розрахунків вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, внаслідок чого станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість у розмірі 116578,70 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 12666,854 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 103911,85 грн. ( за період з 13.10.2008р. по 30.12.2016р.).

В відзиві на позов, який надійшов на адресу суду після ухвалення судового рішення у справі, а позивачу - до ухвалення у справі рішення, відповідач просив застосувати строк позовної давності (а. с. 126-129). Такі ж вимоги, викладені ним в апеляційній скарзі.

Із наданої банком довідки про картки клієнта, що видані за договором, відповідачу було видано наступні картки: 13.10.2013р. № НОМЕР_1 зі строком дії 01/10, тобто до 31 січня 2010р.; 30.12.2008р. № 174729 зі строком дії 06/09; 03.04.2009р. № НОМЕР_2 зі строком дії 05/12; 06.06.2012р. № НОМЕР_3 зі строком дії 11/15; 28.02.2013р. № НОМЕР_4 зі строком дії 08/16; 16.04.2013р. № НОМЕР_5 зі строком дії 07/16; 31.05.2013р. № НОМЕР_6 зі строком дії 09/15; 25.06.2013р. № НОМЕР_7 зі строком дії 05/16 та 05.09.2013р. № НОМЕР_8 зі строком дії 06/17, тобто до 30 червня 2017р. ( а. с.187). Про факт отримання кредитної картки № НОМЕР_8 також свідчить надані банком фото відповідача з карткою та виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувався вказаною карткою, знімав кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, тощо до вересня 2013 року. Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки.

Згідно розрахунку заборгованості останнє погашення відповідачем було здійснено 17 грудня 2013 р. у розмірі 1070грн.

Надходження коштів 29.08.2015р. у розмірі 89,26 грн. згідно виписки по рахунку є автоматичним погашенням простроченої заборгованості з карти НОМЕР_9 .

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом 18 червня 2018 року до Сокальського районного суду Львівської області. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 30.07.2018р. справа за підсудністю була передана до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2018 р. справа за підсудністю була передана на розгляд Южноукраїнському міському суду Миколаївської області.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що строк дії картки закінчився 30 червня 2017 року, а з позовом банк звернувся 18 червня 2018 року, строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом не сплинув.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності та про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог через пропуск строку давності, а також про те, що строк дії отриманої відповідачем в 2008 році кредитної карти закінчився в 2012р., не є підставою для скасування рішення та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, як і доводи про те, що відповідач з травня 2014 року після отриманої травми в ДТП не міг самостійно користуватися кредитом.

При цьому колегія суддів враховує і те, що заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12666,85 грн. виникла починаючи з квітня 2014р. і залишається незмінною і станом на 28.02.2018р., а заборгованість за відсотками позивач просив стягнути станом на 30 грудня 2016р., тобто спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитом та відсотками, нарахованими в межах строку кредитування ( дії картки).

Не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про сплив строку позовної давності для стягнення пені та штрафів, так як вимоги про стягнення штрафів та пені взагалі не були заявлені позивачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року