Справа № 200/1858/19
Провадження № 2/200/782/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 квітня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Гургули В.С.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, витрат від інфляції, відсотків, -

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову зазначила, що до 01.09.2016 року вона працювала на підприємстві ПАТ «Дніпрометробуд». У період з 01.08.2016 по 01.09.2016 року їй не виплачувалась заробітна плата, загальна сума заборгованості склала 3916,31 грн. За її позовом рішенням суду від 11.04.2018 року з відповідача стягнуто на її користь заборгованість із заробітної плати в сумі 3916,31 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52348,80 грн., а разом 56265,11 грн. Центральним ВДВС м. Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на виконання вказаного рішення суду, яке було залучене до зведеного виконавчого провадження № 51062361, але до цього часу жодної виплати позивачу не проведено. Вказує, що загальна сума заборгованості за період невиплати з 01.09.2016 по 01.02.3019 року складає 88002,88 грн., та за вирахуванням суми, стягнутої рішенням суду, становить - 28654,08 грн. Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» розмір компенсації станом на 01.02.2019 року становить 11144,69 грн., а також з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3% річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України в сумі 3049,25 грн.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути ПАТ «Дніпрометробуд» на її користь заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2018 по 01.02.2019 року у розмірі 28654,08 грн., втрат від інфляції у розмірі 11144,69 грн., відсотків у розмірі 3049,25 грн., загалом у сумі 42848,02 грн.

Ухвалою суду від 05 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 вказаної статті у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року у справі № 200/6630/18 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Вказаним рішенням суду стягнуто з ПАТ «Дніпрометробуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 3916,31 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 52348,80 грн., а разом 56265,11 грн., без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Із вказаного рішення вбачається, що датою звільнення позивача є 01.09.2016 року, компенсація за час затримки розрахунку при звільненні стягнута за період з 02.09.2016 по 25.03.2018 року, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача 91,84 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Позивач стверджує, що розрахунок з нею не проведений, заборгованість із заробітної плати досі не виплачена.

Відповідач не спростував доводи позивача та не надав доказів, що розрахунок із заробітної плати ним проведений у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має заборгованість перед позивачем у виплаті заробітної плати за серпень, вересень 2016 року у розмірі 3916,31 грн., що підтверджується Довідкою № 52 від 14.03.2018 року, виданою ПАТ «Дніпрометробуд».

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім.

З вини відповідача позивачу не виплачено при звільненні всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в ньому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно п. 21 вказаної Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наданої Довідки № 52 від 14.03.2018 року, виданою ПАТ «Дніпрометробуд» середньоденна заробітна плата склала 91,84 грн., яка застосовується при розрахунку компенсації за час затримки розрахунку при звільнені.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію» в разі затримки виплати заробітної плати всі роботодавці зобов`язані нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати.

Компенсація виплачується, якщо виплата заробітної плати затримується на один і більше календарних місяців, тобто розрахунок та нарахування компенсації зобов`язані проводити тільки ті підприємства, які несвоєчасно виплачують заробітну плату своїм працівникам.

Як вбачається із рішення суду у справі № 200/6630/18, компенсація за час затримки розрахунку при звільненні стягнута за період з 02.09.2016 по 25.03.2018 року, отже підлягає стягненню з відповідача на користь компенсація за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 березня 2018 року по 01 лютого 2019 року.

Час затримки розрахунку, на дату подачі до ПАТ «Дніпрометробуд» заяви про виплату заборгованості по заробітній платі та виплату компенсації за час затримки по її виплаті склав:

2018 рік - 6 днів березня; 30 днів квітня; 31 день травня; 30 днів червня; 31 день липня; 31 день серпня; 30 днів вересня; 31 день жовтня; 30 днів листопада; 31 день грудня; 2019 рік - 31 день січня, 1 день лютого, разом - 312 днів.

Отже, компенсація за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює:

91,84 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 312 (дні затримки розрахунку) = 28654,08 грн.

Загальна заборгованість відповідача склала 3916,31 грн.+ 52348,80 грн. = 56265,11 грн.

За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не доведено відсутності його вини у затримці розрахунку при звільненні позивача.

Враховуючи вказані норми, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та доведеними.

Стосовно позовних вимог про стягнення втрат від інфляції суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата грошової компенсації працівнику в разі порушення роботодавцем строків виплати заробітної плати проводиться лише у разі затримки зазначених виплат на один і більше календарних місяців. В разі, коли заробітну плату затримано на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний сплатити працівнику грошову компенсацію лише у межах індексу інфляції в період невиплати доходу.

Крім того, згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Постанова) дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи)».

Пунктом 2 Постанови передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Зважаючи на вищенаведене, обставини встановлені в судовому засіданні суд приходить до висновку, що права позивача ОСОБА_1 були порушені роботодавцем при звільненні у зв`язку із не проведенням розрахунків, а тому вважає за можливе задовольнити позов в цій частині.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних, суд звертає увагу, що ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних є безпідставними, та в їх задоволенні необхідно відмовити.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, витрат від інфляції, відсотків - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2018 по 01.02.2019 року у розмірі 28654,08 грн., втрат від інфляції у розмірі 11144,69 грн., а всього в розмірі 39 798,77 грн., без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску