ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4321/19 Справа № 205/5311/17 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Сіленко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська віл 21 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Новокодацької у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2017 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 - шафа, 3 - житлова кімната, 4 - кухня, 5 - санвузол, 6 - балкон в житловому будинку літ. А-10. Разом з позивачем проживають малолітні діти ОСОБА_3 , 2004 року народження, та ОСОБА_4 , 2007 року народження, які зареєстровані у вказаній квартирі. 29.05.2017 року позивач звернулась до відповідача з заявою про надання ключів від квартири для забезпечення вільного доступу до неї, однак відповідач ключі не надав. Позивач та її діти вимушені орендувати житло, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у користуванні вищезазначеною квартирою. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила вселити її, а також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди їй та її неповнолітнім дітям ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати позивачу комплект ключів від вхідних та міжкімнатних дверей вказаної квартири (а.с. 88-89).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська віл 21 січня 2019 року позов задоволено, вирішено вселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача усунути перешкоди ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати позивачу комплект ключів до вхідних та міжкімнатних дверей вказаної квартири. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1280,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2017 року у цивільній справі №205/2423/15ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 - шафа, 3 - житлова кімната, 4 - кухня, 5 - санвузол, 6 - балкон в житловому будинку літ. А-10; в задоволені позову в іншій частині відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю відмовлено. Рішення набрало законної сили (а.с. 7-9, 48).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №87763315 від 23.05.2017 року, за ОСОБА_2 17.05.2017 року зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі зазначеного вище рішення суду №205/2423/15ц (а.с. 10, 11). Право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири залишилось зареєстрованим за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2005 року.

Позивач має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 14, 15).

29 травня 2017 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою від 29.05.2017 року про надання ключів від квартири для забезпечення вільного доступу до неї, яку адресат отримав 30.05.2017 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак відповідач ключі не надав (а.с. 12, 13).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України також встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 статті).

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У пункті 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, зокрема, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивачу на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 ; приймаючи до уваги, що позивач має двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є також дітьми відповідача; встановивши також, що ОСОБА_1 перешкоджає позивачу з здійсненні нею її прав на користування та вільне проживання у вказаній квартирі, що полягає у ненаданні ключів від вхідних дверей, - колегія приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та наявність підстав для вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача усунути перешкоди ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям в користуванні вказаною квартирою та надати позивачу комплект ключів від вхідних та міжкімнатних дверей.

Посилання апелянта на те, що рішення суду від 24.04.2017 року у цивільній справі №205/2423/15ц, на підставі якого позивач набула право власності на 1/2 частину спірної квартири, на час подачі позову не набрало законної сили, не приймається до уваги, адже постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року зазначене рішення було залишено без змін, тобто набрало законної сили до ухвалення оскаржуваного рішення у даній справі від 21 січня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про неможливість фактичного розподілу спірної квартири для проживання двох окремих сімей, не може бути підставою для позбавлення позивача права користування своєю часткою у майні, враховуючи також, що їй частка у праві власності на квартиру є значною - 1/2 (половина).

При цьому, у даній справі не заявлено позову про визначення порядку користування квартирою або про виділ частки у натурі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська віл 21 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді