ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі: головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1, (ОСОБА_2) до ОСОБА_3, ТДВ Дніпрокомунтранс, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету, де стягувачем є Державна судова адміністрація України, штраф у сумі двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 3 682,00 грн.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у серпні 2016 року через суд предявили позов про відшкодування шкоди відповідно до ст.ст. 1167, 1168, 1201 ЦК України, завданої смертю члена їх сім'ї повязаною з нещасним випадком на виробництві, що спричинена порушеннями директором ТДВ «Дніпрокомунтранс» ОСОБА_3 вимог з охорони праці та у звязку із злочинами, за вчинення яких вироком суду засуджені ОСОБА_4 за ч.2 ст.272 КК України та ОСОБА_5 за ч.2 ст.271 КК України, цивільну відповідальність яких згідно з ст. 1172 ЦК України несе їх роботодавець - ТДВ "Дніпрокомунтранс". Уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь 2 000 000 гривень відшкодування моральної шкоди, 43 496 гривень витрат на поховання, а також відшкодувати судові витрати з розрахунку 5 952 гривень оплаченої експертизи, 21 550 грн. витрат на правову допомогу, отриману під час досудового слідства та 10 000 гривень оплаченої правової допомоги адвоката і на витрачені у звязку з розглядом цієї справи 576 гривень 60 коп. на послуги поштового звязку та копіювання і друк доданих до заяв по суті справи документів.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суду у порядку застосування заходів процесуального примусу, суд першої інстанції посилався на те, що з початку 2017 року позивачка неодноразово зверталась до суду із заявами про забезпечення позову, які є майже ідентичними між собою. Позивачу ухвалами суду було відмовлено у задоволенні цих заяв, однак позивач знову подала заяву про забезпечення позову, яка є тотожною з іншими раніше поданими нею заявами, таким чином зловживає своїми процесуальними правами.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб'єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб'єктивних прав. Суб'єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб'єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб'єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

Частинами третьою, четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ЦПК України, Учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Подання заяви про забезпечення позову не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та ухвал суду про відмову у задоволенні заяв про забезпечення позову, заява про забезпечення позову подана ОСОБА_1 03.08.2018 року містить обґрунтування та підстави забезпечення позову відмінні він інших поданих нею раніше заяв, а саме в обґрунтування заяви посилалась на те, що ТДВ «Дніпрокомунтранс» надано до суду довідку від 25.06.2018 року про фінансово-економічний стан підприємства, в якій вони посилаються на те, що з 01.06.2018 року фінансово-економічний стан підприємства значно погіршився, керівництвом вживаються всі заходи запобігання банкрутства підприємства. Доказом цього є рішення від 02.04.2018 року №256 «Про деякі питання щодо вивезення побутових відходів у м. Дніпрі» Дніпровської міської ради, умови якого підприємством не виконуються, внаслідок чого було прийнято рішення про дострокове розірвання з боку Дніпровської міської ради Типових договорів на виконання послуг із збирання та перевезення побутових відходів у м. Дніпрі. Про що також вказано в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави передбачені ст. 148 ЦПК України, щодо повторного чи систематичного невиконання процесуальних обовязків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами.

Вирішуючи питання, суд першої інстанції на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, крім того, не обґрунтував необхідність стягнення з позивачки штрафу саме у розмірі двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та передчасно дійшов висновку про застосування до позивачки заходів процесуального примусу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року про застосування заходів процесуального примусу скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: Н.М. Деркач

ОСОБА_6

ОСОБА_7