Ухвала

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 583/2103/18

провадження № 61-852ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 27 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Охтирської міської ради, Комунального підприємства Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на тамбур а4 (він же а-4-ІІ) площею 4,4 кв. м до житлового будинку із заскленим навісом а6 над сходами до приміщення даного тамбуру а4 та над територією перед сходами до даного тамбура а4, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що за договором купівлі-продажу від 22 березня 2000 року, укладеним між нею та ОСОБА_3, було придбано 45/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами та надвірними побудовами, житловою площею 48,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Станом на 22 березня 2000 року нерухоме майно складалося з одноповерхового дерев'яного - цегляного будинку житловою площею 48,2 кв. м, за технічними позначеннями А, а, а4, з наступними господарськими спорудами та надвірними будівлями: літня кухня Б, літня кухня Ж, сарай В, огорожа № 1-2, колодязь № 3-К. Самочинно побудованих об'єктів не існувало. В результаті поточної технічної інвентаризації Комунального підприємства Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» 02 березня 2017 року визнано наявність у складі 45/100 частини її власності самочинного будівництва, що не відповідає дійсності. Тамбур а4 був узаконений ще до 2000 року, а об'єкт у вигляді тамбура а6 насправді є навісом зі скла над сходами ганку до приміщення тамбура а4 та не є об'єктом нерухомості. Підставою звернення до суду стало невизнання відповідачами її права на вказані об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 27 листопада 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

26 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 27 листопада 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 20198 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2018 року (на час подання касаційної скарги) - 1 762 грн.

Предметом спору у цій справі є визнання права власності на тамбур а4 (він же а-4-ІІ) площею 4,4 кв. м, вартість якого визначена апеляційним судом у розмірі 22 500 грн, що станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100 = 176 200).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що справа має виняткове значення для заявника, що позивач позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені судами у цій справі, при розгляді іншої справи, що суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилаючись на наявність вказаних обставин, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на їх підтвердження, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не може свідчити наявність підстав для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції. Заявником не вказано, при розгляді якої саме іншої справи і чому вона позбавлена можливості спростувати встановлені у цій справі обставини, які підстави і предмет позову в іншій справі, хто є її сторонами. Той факт, що суд першої інстанції не відносив справу до категорії малозначних, не перешкоджає визнати її такою в судах апеляційної та касаційної інстанцій. Тому наведені доводи не обґрунтовані.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 вересня 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 27 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Охтирської міської ради, Комунального підприємства Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук