ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 626/2679/18

провадження № 22-ц/818/4704/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне аграрно-орендне підприємство «Промінь»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про визнання договору оренди землі недійсним за апеляційною скаргою Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Дудченка В.О., в залі суду в місті Красноград Харківської області (повний текст судового рішення складено 18 липня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про визнання договору оренди землі недійсним.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди №573 від 01.11.2006 року земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,32 га, кадастровий номер :13:000:0081, укладений між ОСОБА_1 і Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь», який зареєстрований 23.03.2007 року за №17 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах». В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 6 567,80 грн., з яких: 704,80 грн. судового збору і 5863 грн. витрат за проведення експертизи.

В апеляційній скарзі Приватне аграрно-орендне підприємство «Промінь» просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди землі №573 від 01.11.2006 року, оскільки з 2006 року позивач отримує орендну плату та з 2013 року підписує додаткові угоди до оспорюваного договору. Відповідач вважає, що підприємство добросовісно виконує усі умови договору; до спірних правовідносин підлягає застосування доктрина «заборони суперечливої поведінки», а саме: поданий ОСОБА_1 позов суперечить його попередній поведінці (отриманню орендної плати та підписанню додаткових угод до договору) і є недобросовісною. Крім того наявні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки з 2007 року позивач отримував орендну плату за договором оренди землі та лише у грудні 2018 року ним подано позов про визнання договору недійсним.

Позивач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди земельної ділянки №573 від 01.11.2006 року ОСОБА_1 не підписував, тому наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 6,32 га кадастровий номер № :13:000:0081 (а.с.11-13).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що у 2006 році між ним та Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь» був підписаний договір оренди землі строком на 12 років. У зв`язку з тим, що в подальшому він не мав наміру продовжувати вказаний договір оренди, у 2018 році він звернувся до відповідача з письмовим проханням повернути належну йому земельну ділянку. Проте з інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно йому стало відомо, що його земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача за договором від 01.11.2006 року строком на 25 років. ОСОБА_1 зазначає, що не підписував вказаний договір оренди землі. У зв`язку з чим просив суд визнати недійсним договір оренди №573 від 01.11.2006 року земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,32 га, кадастровий номер :13:000:0081, укладений між ним і Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь» та скасувати запис про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» на вказану земельну ділянку.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14, 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі. Укладення договору оренди землі, зокрема укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності, здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до вимог ч.1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотні умови договору оренди визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі» і за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (ч. ст. 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони.

Підписуючи договір оренди, особа надає свою згоду не тільки на передачу земельної ділянки в оренду, а саме на передачу її в оренду на певних умовах (розмір орендної плати, строк договору та інше), а не підписання позивачем договору оренди свідчить про відсутність погодження істотних умов договору із власником земельної ділянки.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного суду України, висловлена у постанові від 18.12.2013 року у справі №6-127цс13).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи №1635 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 03.04.2019 року убачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди земельної ділянки № 573 від 01.11.2006 року, укладеному між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь», зареєстрованому у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 23.03.2007 року за № 17, розташований на зворотному боці третього аркуша документа, у графі «Орендодавець ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.40-52).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доведеним є факт того, що позивач не підписував договір оренди землі від 01.11.2006 року та не надавав відповідних повноважень іншій особі на їх підписання. Тому відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 на встановлення його цивільних прав та обов`язків щодо укладання договору оренди землі, яка перебуває у його власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі.

Посилання Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» на те, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки з 2007 року позивач отримував орендну плату за договором оренди землі та лише у грудні 2018 року ним подано позов про визнання договору недійсним, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 не підписував спірний договір оренди землі.

06.12.2018 року ОСОБА_1 звертався з проханням до ПАОП «Промінь» повернути йому земельну ділянку. Зазначав, що в 2006 році між сторонами був підписаний договір оренди землі строком на 12 років. У зв`язку з тим, що строк дії договору закінчується у 2018 року, позивач висловив свій намір не продовжувати оренду надалі з ПАОП «Промінь» (а.с.15). Крім того 10.12.2018 року ОСОБА_1 надіслав до ПАОП «Промінь» заяву про надання йому оригіналу вказаного договору оренди землі, оскільки він не підписував договір оренди строком на 25 років і нікого на його підписання не уповноважував (а.с.14).

Оскільки позивач не підписував (не укладав) договір оренди земельної ділянки на 25 років, то він був позбавлений можливості дізнатися про порушення свого права внаслідок укладення такого договору, оскільки перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Доводи відповідача про те, що подальші після укладення договору дії позивача свідчать про наступне схвалення ним договору оренди, висновків суду про недійсність договору не спростовують.

Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним (пункт 7постанови Пленумом Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» - залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 16.09.2019 року в нарадчій кімнаті.