ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 723/1121/18

провадження № 22-ц/822/56/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 вересня 2018 року у складі судді Дедик Н.П.,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Зазначала, що рішенням 10 сесії 6 скликання Красноїльської селищної ради №38-1-/12 від 07 квітня 2012 року їй було надано дозвіл на розробку проекту відведення у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та інших споруд, площею 0,15 га, в межах АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_2, який був зацікавлений в отриманні вказаної земельної ділянки, за допомогою екскаватора влітку 2013 року знищив частину збудованого нею фундаменту житлового будинку площею 10м х 0,9м, завдавши їй матеріальної шкоди на суму 30740 грн.

Позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 30740 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність обставин, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження вини відповідача у завданні їй шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення - змінити в частині підстави відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог із заявлених позивачкою підстав.

Зокрема, суд зазначив, що позивачкою не доведено наявність шкоди, завданої йому саме відповідачем та не надано достатніх доказів на підтвердження вини відповідача у заподіянні вказаної шкоди.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині підстави відмови у позові.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог позивачка посилалася на письмові докази, показання свідка.

У справі встановлено, що рішенням 10 сесії 6 скликання Красноїльської селищної ради №38-10/12 від 07 квітня 2012 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га по вул. Дружби в смт. Красноїльск Сторожинецького району Чернівецької області.

З копії висновку експертного дослідження за заявою ОСОБА_1 за №15/09-13 від 30 вересня 2013 року вбачається, що спеціалістом ОСОБА_4 було проведено дослідження фундаменту розмірами 12х12 м., розташованого в кварталі житлової новозабудови в смт. Красноїльськ, по вул. Дружби. При обстеженні виявлено руйнування фундаменту. Встановлено, що вартість нанесених збитків шляхом часткового руйнування фундаменту складає 30740 грн.

Постановою заступника начальника слідчого відділення Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області від 30 вересня 2016 року закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000335 від 5 червня 2014 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Як зазначено в постанові, вивченням матеріалів досудового розслідування встановлено достатньо даних про те, що ОСОБА_2 пошкодив фундамент під житловий будинок ОСОБА_1, але в його діях відсутній склад злочину, передбачений статтею 356 КК України через відсутність значної шкоди, склад злочину за частиною 1 статті 194 КК України через відсутність шкоди у великих розмірах, а також відсутній склад злочину, передбачений статтею 296 КК України так як громадський порядок грубо не був порушений.

Ухвалою слідчого судді від 15 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні скарги представника потерпілої ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 30 березня 2016 року.

Як зазначено в ухвалі, в постанові, яка оскаржувалася, слідчим під час досудового розслідування був встановлений факт пошкодження ОСОБА_2 фундаменту на житловий будинок ОСОБА_1 Дана обставина також підтверджена прокурором в судовому засіданні.

Завдана шкода станом на серпень 2013 року склала 30740 грн, що підтверджується висновком експерта. Однак указана сума є меншою від встановленого законом розміру значної шкоди як ознаки злочину за статтею 356 КК України, тому в задоволенні скарги відмовлено.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснив, що особисто знає відповідача ОСОБА_2 та був свідком того, як відповідач влітку 2013 року екскаватором пошкодив фундамент на земельній ділянці позивачки.

Колегія суддів приходить до висновку, що вищевказаними письмовими доказами, показаннями свідка стверджено факт вчинення відповідачем протиправних дій щодо пошкодження майна позивачки влітку 2013 року, внаслідок чого позивачці завдано матеріальну шкоду на суму 30740 грн.

При цьому, заперечуючи свою вину у вчиненні вищевказаних дій, відповідач не надав жодних доказів на спростування доводів позивачки та не довів відсутності своєї вини у заподіянні позивачці матеріальної шкоди.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин 1,2,3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому чи більшому розмірі.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Водночас, частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Відповідач не посилався на конкретні докази відсутності його вини у пошкодженні фундаменту під будинок на земельній ділянці позивачки і такі докази у справі відсутні.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є по суті обґрунтованими та доведеними.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про недоведеність позову.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У порушення указаної норми права, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст наявних у справі письмових доказів, зміст показань свідка, не давши їм належної оцінки.

Не приймаючи до уваги показання свідка ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що свідку відоме лише прізвище відповідача, а його імя та по батькові не відоме.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що свідок був безпосереднім очевидцем пошкодження відповідачем майна позивачки, на той час впізнав його, сумнівів у тому, що це саме відповідач скоїв відповідні дії, у свідка не виникало.

Необізнаність свідка з іменем та по батькові відповідача не свідчить про те, що показання свідка є неналежним доказом.

Суд також не звернув уваги на те, що саме на відповідачеві лежить обов'язок у спірних правовідносинах доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачці.

За таких обставин, колегія суддів, встановивши факт пошкодження ОСОБА_2 належного ОСОБА_1 фундаменту, причину та розмір завданої шкоди її майну та враховуючи, що відповідач не довів відсутність його вини у заподіянні вказаної шкоди, приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальної шкоди у розмірі 30740 грн.

Водночас, під час розгляду справи відповідач заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-192цс16.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2010 року «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Як вбачається з копії постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 30 березня 2016 року ОСОБА_6, яка є матір'ю позивачки ОСОБА_1, 05 червня 2014 року звернулася до Сторожинецького РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про те, що 09 серпня 2013 року ОСОБА_2 самовільно всупереч установленому законом порядку пошкодив екскаватором фундамент під житловий будинок її доньки, завдавши збитків на суму 37000 грн.

Цією ж постановою встановлено, що на момент подання вищезазначеної заяви ОСОБА_1 знаходилася за межами України, що підтверджується допитами її родичів та довідкою з селищної ради.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що за обставинами справи позивачка як власник пошкодженого майна, при дбайливому та відповідальному відношенні до збереження та експлуатації майна, мала дізнатися не пізніше червня 2014 року про пошкодження відповідачем її майна, а відповідно перебіг трирічної позовної давності слід відраховувати з 01 липня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди 28 березня 2018 року, тобто поза межами трирічного строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На поважність причин пропущення позовної давності позивачка та її представник не посилалися й вони у справі відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Ураховуючи те, що позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 поза межами трирічної позовної давності, колегія суддів вважає, що існують підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині підстави відмови в позові, вказавши при цьому, що позов не підлягає задоволенню внаслідок спливу позовної давності, а не внаслідок недоведення позову як помилково вказав суд першої інстанції.

На підставі наведеного та керуючись пунктами 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 вересня 2018 року змінити в частині підстави відмови у задоволенні позову, вказавши, що позов не підлягає задоволенню внаслідок спливу позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 08 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк