Головуючий у І інстанції Тітов М.Ю.
Провадження №22-ц/824/9188/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І., Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, вселення та визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, вимоги якої уточнила 05 липня 2017 року , змінивши підстави позову, та просила суд встановити юридичний факт спільного проживання її, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та дружини, з 01.09.2009 по 08.04.2010 року; встановити юридичний факт технічної помилки в тексті договору № 93/2П-ГС про відступлення прав учасника, укладеного між УК «Екосорб», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у вигляді неправильно вказаної дати договору, яка зазначена як «28.12.2009 року»; встановити юридичний факт укладання та підписання вказаного договору 27.10.2010 року; визнати недійсним свідоцтво НОМЕР_1 від 12.05.2011 року про право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу КМДА № 518-С/ КІ від 27.04.2011 року; визнати право спільної сумісної власності на дану квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках - по 1/2 за кожним; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 26.01.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазаревою Л.І., та повернути сторони в первісне положення; скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 27937055 від 26.01.2016 року, здійснену на підставі вказаного договору дарування; вселити ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 ; визначити порядок користування даною квартирою, надавши ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми в користування більшу кімнату площею 23,3 кв.м., а відповідачу ОСОБА_2 надати в користування меншу кімнату площею 15,9 кв.м., кухню, коридор, вбиральню та гардеробну залишити в спільному користуванні сторін.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що з вересня 2009 року вони разом з відповідачем ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. В період спільного проживання позивач завагітніла та 09 квітня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, а у червні 2010 року народилась донька ОСОБА_5 . Також від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , 2015 року народження.

Після реєстрації шлюбу та народження першої дитини подружжям було прийнято рішення придбати у сумісну власність квартиру, частину грошових коштів на яку у розмірі 60 000,00 дол. США запропонували надати батьки позивача як подарунок сім`ї на народження онуки. Іншу частину коштів для придбання житла зобов`язався внести відповідач.

У жовтні 2010 року відповідач ОСОБА_2 , діючи зі згоди позивача та в інтересах сім`ї, уклав договір № 93/2П-ГС про відступлення права учасника з УК «Екосорб» та ОСОБА_4 , згідно з яким прийняв на себе замість ОСОБА_4 його права, як учасника інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1 . Після укладення договору відступлення за отримані майнові права ОСОБА_4 була виплачена обумовлена сума в розмірі, еквівалентному 140 000,00 дол. США, з яких 60 000,00 дол. США було передано безпосередньо в день укладення договору батьком позивача, а інші кошти передавалися відповідачем у період з листопада 2010 року та до березня 2011 року.

У травні 2011 року ОСОБА_2 отримав правовстановлюючі документи на спірну квартиру.

З вересня 2015 року шлюбні відносини між подружжям були припинені, після чого позивач разом з малолітніми дітьми переїхала на проживання до спірної квартири, яку вона вважала спільною сумісною власністю подружжя. У травні 2016 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 26.01.2016 року, без її згоди, подарував дану квартиру своїй дочці від першого шлюбу ОСОБА_3 та самоуправно вселив її в квартиру, змінивши у ній замки, в результаті чого позивач та малолітні діти позбавлені доступу до свого житла та речей, які там знаходяться. Також, в 2016 році позивач дізналася, що в тексті договору відступлення прав учасника міститься описка в даті його укладання, а саме: зазначено 28.12.2009 року, тоді як фактично договір був підписаний 27.10.2010 року. Відповідач ОСОБА_2 використав цю технічну помилку та заволодів квартирою одноособово, чим порушив права позивача ОСОБА_1 .

З метою ефективного поновлення порушених прав, позивач ОСОБА_1 просила суд, крім встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання недійсним договору дарування та визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, вселити її разом з дітьми у спірну квартиру та визначити порядок користування нею.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування квартири від 26 січня 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за №104, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним.

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 та малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду в частині відмови у задоволенні її вимоги про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким цю вимогу задовольнити та визначити порядок користування квартирою з наданням їй разом з неповнолітніми дітьми в користування кімнати площею 23,3 кв.м., а відповідачу ОСОБА_2 - кімнати площею 15,9 кв.м. із залишенням в спільному користуванні сторін кухні, коридору, вбиральні і гардеробної.

Відповідач ОСОБА_2 також подав на рішення суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що суд свої висновки щодо набуття спірної квартири у власність за спільні кошти сторін, як подружжя, обґрунтував виключно на показаннях свідків, які є суперечливими та неправдивими, і не могли стати достатньою підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , останній просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити його скаргу без задоволення.

В апеляційному суді позивачка ОСОБА_1 та її представники апеляційну скаргу підтримали та просили колегію суддів її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування спільною з ОСОБА_2 квартирою, як незаконне та необґрунтоване. Проти задоволення скарги відповідача заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача підтримали та просили про її задоволення, заперечивши при цьому проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача та задоволення скарги позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено позивачем ОСОБА_1 в частині відмови у визначенні порядку користування квартирою, а відповідачем ОСОБА_2 - в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування спірної квартири від 26 січня 2016 року недійсним та її поділ, як спільної сумісної власності подружжя, тому колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (том 1, а.с.16).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.17-18).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірвано, вирішено питання про стягнення аліментів (том 1, а.с.120-122).

Відповідно до договору пайової участі у будівництві житлового будинку № 93-ГС від 30 грудня 2005 року, укладеного між Українським консорціумом «Екосорб» (виконавець) та ОСОБА_4 (учасник), виконавець зобов`язався побудувати житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , а учасник зобов`язався забезпечити фінансування об`єкта будівництва шляхом перерахування на рахунок виконавця грошових коштів у розмірі 196 000,00 грн. (том 1, а.с.20-24).

На виконання умов цього договору ОСОБА_4 30 грудня 2005 року здійснив 100% оплати на будівництво житла, що підтверджується бухгалтерською довідкою УК «Екосорб» від 30.12.2015 року (том 1, а.с.25).

Як вбачається з договору про відступлення прав учасника № 93/2П-ГС від 28 грудня 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 (первісний учасник), ОСОБА_2 (новий учасник) та УК «Екосорб» в особі фінансового директора ОСОБА_10 (виконавець), первісний учасник відступив новому учаснику, а новий учасник прийняв право учасника за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 93-ГС від 30 грудня 2005 року в обсязі, визначеному договором. Даним договором сторони підтвердили, що первісний учасник повністю виконав своє зобов`язання перед забудовником по інвестуванню будівництва квартири згідно з основним договором у розмірі 196 000,00 грн. (том 1, а.с.127-128).

Згідно з актом прийому-передачі квартири від 01 квітня 2011 року УК «Екосорб» передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с.130).

12 травня 2011 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 518-С/КІ від 27 квітня 2011 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с.131).

26 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 передав в дар відповідачу ОСОБА_3 вищевказану квартиру (том 1, а.с.134).

Відповідно до п. 11 договору дарування дарувальник довів до відома обдаровувану, а обдаровувана прийняла до уваги той факт, що квартира, яка відчужується за цим договором, є його особистою приватною власністю та придбана ним за власні кошти до реєстрації шлюбу, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (чи її частку), відсутні. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 104 (том 1, а.с.134).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування квартири, її поділу та вселення позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Частина 2 статті 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 - у травні 2011 року на підставі свідоцтва про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 518-С/КІ від 27 квітня 2011 року.

Договір про відступлення прав учасника № 93/2П-ГС від 28 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 (первісний учасник), ОСОБА_2 (новий учасник) та УК «Екосорб» в особі фінансового директора ОСОБА_10 (виконавець), на який посилається відповідач, як на підставу виникнення у нього права власності на квартиру, передбачає відступлення первісним учасником новому учаснику прав учасника за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 93-ГС від 30 грудня 2005 року в обсязі, визначеному договором. Тобто, за даним договором у ОСОБА_2 виникли майнові права на квартиру, а не право власності на неї.

Акт приймання-передачі спірної квартири між УК «Екосорб» та ОСОБА_2 було підписано 01 квітня 2011 року, також під час шлюбу з позивачем ОСОБА_1

Доказів, які б підтверджували той факт, що квартира була придбана під час шлюбу сторін за особисті кошти ОСОБА_2 , ним суду надано не було, хоча саме він несе тягар доказування даних обставин, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позову ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, висновок суду про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та для потреб сім`ї, що дозволяє надати їй правовий статус спільної сумісної власності, є законним та обґрунтованим.

Оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, обґрунтованим є і висновок суду про поділ цієї квартири шляхом визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ її частину, що відповідає положенням ч. 1 ст. 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 26 січня 2016 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виходячи з наступного.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово ізгода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що посвідченої нотаріально письмової згоди позивача ОСОБА_1 на укладення договору дарування квартири, співвласником якої вона являється, відповідач ОСОБА_2 не отримав, в зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду про визнання договору дарування недійсним.

Правильним є і рішення суду в частині вселення позивача до спірної квартири, оскільки вона є співвласником даної квартири і в силу вимог ст.ст. 63, 65 СК України має рівні з відповідачем права на володіння, користування та розпорядження нею. Крім того, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Оскільки позивач є співвласником спірної квартири та має право користування цим житловим приміщенням, а відповідачі чинять їй у цьому перешкоди, обґрунтованим є висновок суду про вселення позивача та її неповнолітніх дітей до спірного житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 законності та обґрунтованості рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не спростовують, і зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин; такі доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у рішенні.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про можливість визначення порядку користування спірною квартирою заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України під час розгляду справ про спори між співвласниками про визначення порядку користування житлом зробив Верховний Суд України в постанові від 17.02.2016 року по справі № 6-1500цс15.

У випадку коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд. При цьому слід враховувати, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників.

З матеріалів справи вбачається, що частки позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у праві власності на квартиру становлять по Ѕ частині, тобто 19,6 кв.м. житлової площі квартири (39,2 кв.м. житлової площі : 2), і виділення позивачу з двома малолітніми дітьми у користування кімнати площею 23,3 кв.м., на думку колегії, буде незначним відходом від реальної частки ОСОБА_1 та не призведе до істотного порушення прав співвласника ОСОБА_2 , у користування якого виділяється кімната площею 15,9 кв.м., оскільки не зменшує його ідеальної частки у праві власності, та відповідає положенням цивільного законодавства, яке гарантує співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності.

Враховуючи викладене, висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірною квартирою не відповідає обставинам справи та порушує норми матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення в частині відмови у встановленні порядку користування квартирою ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в цій частині з ухваленням в цій частині нового рішення про встановлення порядку користування квартирою. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_1 кімнату площею 23,3 кв.м., в користування ОСОБА_2 кімнату площею 15,9 кв.м.

Місця загального користування - коридор, кухню, вбиральню та гардеробну залишити в спільному користуванні сторін.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: