ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 611/734/18

провадження № 22-ц/818/644/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивачі- ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Коптєва Ю.А., -

у с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі договору дарування від 12 липня 1991 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.11.2016 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстровано місце проживання його колишньої дружини ОСОБА_2, шлюб з якою розірвано рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 23.04.2018 року.

Посилаючись на те, що відповідач у вказаному будинку з січня 2018 року не проживає, належні їй особисті речі в будинку відсутні, комунальні платежі не сплачує, на його неодноразові прохання знятись з реєстрації не реагує, ОСОБА_3 просив на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1,

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначила, що вона не проживає у спірному будинку з січня 2018 року, тобто на час ухвалення рішення судом першої інстанції близько дев'яти місяців, позивач створює їй перешкоди у користуванні будинком, а тому відсутні передбачені ст. 405 ЦК України підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору дарування від 12 липня 1991 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.11.2016 року позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

За вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 23.04.2018 року розірвано укладений 25.08.1990 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюб

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у належному позивачу будинку АДРЕСА_1 понад один рік, а тому на підставі статті 405 ЦК підлягає визнанню такою, що втратила право користування вищевказаним жилим приміщенням.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 405 ЦК України, зокрема, передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_2 не проживає у належному позивачу на праві власності житловому будинку з січня 2018 року.

Отже, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, термін непроживання відповідача склав 9 місяців, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність встановлених ст. 405 ЦК України підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого ОСОБА_3 позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1057 грн. 21 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1057 грн. 21 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова