КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/8403/18 головуючий у І інстанції: Дубас Т.В.
провадження 22-ц/824/9008/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сержанюка А.С., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Ярмак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах сім`ї та дітей Києво-Святошинської РДА Київської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2018 року ОСОБА_5 звернулася з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 10 грудня 1991 року Шпитьківською сільською радою було видано ордер ОСОБА_3 з сім`єю з п`яти чоловік на жиле приміщення № 000709 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

04 листопада 1994 року шлюб ОСОБА_3 з його дружиною ОСОБА_5 було розірвано.

ОСОБА_3 зареєстрував місце проживання ОСОБА_1 (його дочка), ОСОБА_2 (його онук) та ОСОБА_4 (його син) в спірній квартирі.

Позивач просила суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки останні не проживають у спірній квартирі без поважних причин.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , яка діє в своїх і інтересах та інтересах ОСОБА_6 , а також ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернулись з апеляційними скаргами, які обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 зазначає, що спірну квартиру отримав її батько на підставі ордеру і вона була зареєстрована на даній житловій площі. Зауважує, що не проживала в квартирі, оскільки позивачка не допускала їх до квартири.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі також посилається на те, що ні його, ні його малолітного сина позивачка не допускає до проживання в квартирі, яку він отримав на підставі ордеру.

Відзив у визначений судом строк не надходив.

В судовому засіданні відповідачі підтримали свої позиції, ОСОБА_5 виступила проти задоволення апеляційної скарги. Служба у справах сім`ї та дітей Києво-Святошинської РДА Київської області направила клопотання, щодо розгляду справи за відсутності їх представника.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, 10 грудня 1991 року Шпитьківською сільською радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області було видано ордер ОСОБА_3 з сім`єю з п`яти чоловік на жиле приміщення № 000709 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Ордер видавався на проживання ОСОБА_3 , його дружини ОСОБА_5 , дочки ОСОБА_7 , сина ОСОБА_8 та дочки ОСОБА_9

04 листопада 1994 року шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано.

ОСОБА_5 зверталась з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, а ОСОБА_3 подав зустрічний позов про вселення його до квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 1997 року було вселено ОСОБА_3 до вищезазначеної квартири, а в позові ОСОБА_5 було відмовлено.

В подальшому, ОСОБА_3 у вищевказаній квартирі було зареєстровано свою доньку - ОСОБА_1 , свого онука - ОСОБА_2 та свого сина - ОСОБА_4 .

Відповідно до актів депутата Шпитьківської сільської ради Дударенка С . І. від 10.03.2018, 17.04.2018 та 23.05.2018 було проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що ОСОБА_13 ( ОСОБА_13) , 1996 року народження з дня народження не проживає за вказаною адресою; ОСОБА_4 , 2007 року народження з дня народження за вищевказаною адресою не проживає; ОСОБА_2 , 2016 року народження, за вищевказаною адресою з дня народження не проживає.

Також з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 були подані заяви з приводу того, що ОСОБА_5 перешкоджала відповідачам користуватись квартирою та не допускала їх в квартиру, до Шпитьківської сільської ради завх. № 263 від 17.09.2018року, що підтверджується копією протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (або таке, що готується) від 24.10.2018 року.

Згідно з актом обстеження відповідачі проживають сім`єю з шести чоловік на жилій площі 27,5 кв.м. в гуртожитку, де санвузол та кухня є спільною та знаходяться окремо по коридору, позивач проживає в квартирі сім`єю з чотирьох чоловік в квартирі площею 41,86 кв.м.(а.с.164-165).

За змістом ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із матеріалами справи, ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 зареєстровані у спірній квартирі із дня свого народження.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ( зі змінами, внесеними постановами від 10 березня 1989 року № 2, від 25 грудня 1992 року № 13, від 25 травня 1998 року № 15) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

За змістом ст. 16 ЦК України особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами - як за дорослими, так і за неповнолітніми.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад установлені строки, провадиться згідно зі ст.72 ЖК України в судовому порядку.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб.

Слідуючи практиці тлумачення цих положень Європейським Судом з прав людини та визначаючи співмірність вимог, заявлених у справі, з метою, яка досягається, колегія суддів виходить з наявного конфлікту інтересів між правом добросовісного користувача на користування житлом, де він мешкає, та правом користування цим житлом осіб, які зареєстровані і спірному приміщенні, а саме апелянтами у справі. Зазначені права апелянтів є одного порядку, і є похідні від прав наймача.

З огляду на це, колегія суддів має визнати невиправданим втручання у права користувачів спірним житлом, зокрема апелянтів, за якого визнання їх такими,що втратили право користування житловим приміщенням у спірній квартирі завдасть більшої шкоди інтересам відповідачів, ніж позивачу, враховуючи що права у сторін відносно цієї квартири є рівними.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами склалися неприязні стосунки.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звертались до Шпитьківської сільської ради, оскільки позивач не допускає їх в спірну квартиру, а також із заявою про обстеження умов фактичного проживання відповідачів та умов спірної квартири.

Відповідно до акту обстеження відповідачі проживають сім`єю з шести чоловік на жилій площі 27,5 кв.м. в гуртожитку, де санвузол та кухня є спільною та знаходяться окремо по коридору, позивач проживає в квартирі сім`єю з чотирьох чоловік в квартирі площею 41,86 кв.м.(а.с.164-165).

ОСОБА_3 звертався до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи з питанням, щодо забезпечення його житлом, а також звертався до Шпитьківської сільської ради із зазначеним питанням.

Крім того, позивачем у своїх поясненнях не заперечується той факт, що вона не допускає відповідачів до спірної квартири, а тому вони змушені проживати в гуртожитку.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Тобто при тривалому не проживанні в жилому приміщенні необхідно враховувати причини, які призвели до зазначеного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд не взяв до уваги, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, відсутні докази, що відповідачі мають вільний доступ до квартири, забезпечені іншим житлом, а відтак висновок суду першої інстанції про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом є помилковим, оскільки правові підстави для визнання відповідача таким, що понад шість місяців без поважних причин не проживали в спірній квартирі, відсутні.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З огляду на висновок колегії суддів щодо суті апеляційної скарги судові витрати у сумі 1057,20 грн, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах сім`ї та дітей Києво-Святошинської РДА Київської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: