ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 639/9780/15-ц

провадження № 22ц/818/3943/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 , представник відповідача - Ставропольський В.Л.

третя особа - Харківська міська рада,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 , представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_5 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , представники відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа за зустрічним позовом - Харківська міська рада,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року в складі судді Шиянова Л.О., ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року в складі судді Іванової І.В., ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року в складі судді Іванової І.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Харківська міська рада про виділення в натурі частки нерухомого майна із спільної часткової власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2007 року визнано за ним та ОСОБА_4 право спільної часткової власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що відповідно до резолютивної частини зазначеного рішення суду за ним визнано право власності на 78/100 часток домоволодіння, а за ОСОБА_4 - на 22/100 часток відповідно.

Зазначив, що право власності на вищевказане домоволодіння зареєстровано за ним та відповідачем на підставі рішення суду Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», після чого виготовлено технічний паспорт.

Вказав, що між сторонами як співвласниками майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, та на момент подачі позову згоди про спосіб виділення в натурі часток із спільного часткового володіння не досягнуто.

Зазначив, що він як співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частка домоволодіння, яка йому належить, є відокремленою, при виділенні не втратить свого цільового призначення, її виділ в натурі можливий.

Вказав, що земельна ділянка, на якій знаходиться домоволодіння, зареєстрована за землекористувачами на підставі висновків комісії по реєстрації земельних ділянок, затверджених на засіданні виконавчого комітету Червонобаварської районної ради депутатів трудящих від 14 вересня 1954 року. Крім того, рішенням виконавчого комітету Жовтневої місцевої ради народних депутатів у Харківській області від 21 січня 1992 року закріплено переуступку земельної ділянки площею 107,00 кв. м. за рахунок домоволодіння АДРЕСА_2 , на користь домоволодіння №54 .

Таким чином, загальна площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1840,00 кв. м., та вона не поділена між співвласниками в порядку, визначеному чинним законодавством, а також не встановлено порядок користування нею.

Просив припинити право спільної часткової власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділу йому 78/100 часток в натурі, визнавши за ним право власності на: житловий будинок «літ. Б-2», включаючи тамбур «літ. б», балкон «літ. б1», балкон «літ. б2», загальною площею 266,8 кв. м, зливну яму № 8 та дві огорожі № 6 ; визначити порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , між ним та ОСОБА_4 відповідно до фактичного користування; вирішити питання щодо судових витрат.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Харківська міська рада про виділення в натурі частки нерухомого майна із спільної часткової власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2007 року визнано за нею та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_1 - на 78/100 часток домоволодіння, а за нею - на 22/100 часток.

Вказала, що земельна ділянка під домоволодінням не поділена між сторонами та не встановлено порядок користування нею.

Просила припинити право спільної часткової власності на домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виділу їй 22/100 часток в натурі, визнавши за нею право власності на: житловий будинок «літ. А-1» площею 74,9 кв. м, прибудову «літ. А1-1» площею 17,1 кв. м, прибудову «літ. А2-1» площею 20,7 кв. м, житлову прибудову «літ. А3-1» площею 28,9 кв. м, прибудову «літ. а» площею 8,0 кв. м, тамбур «літ. а2» площею 4,5 кв. м, ганок «літ. а3» площею 3,1 кв. м, ганок «літ. а4» площею 2,4 кв. м, літню кухню «літ. К» площею 36,5 кв. м, вхід в кухню «літ. к» площею 7,5 кв. м, гараж-сарай «літ. Р» площею 76,2 кв. м, гараж «літ. С» площею 17,9 кв. м, погріб «літ. Г» площею 9,4 кв. м, погріб «літ. Л» площею 5,5 кв. м, сарай «літ. Ш» площею 12,6 кв. м, більярдну «літ. Т», тамбур «літ. О» площею 6,9 кв. м, душ-вбиральню «літ. П» площею 4,8 кв. м, вбиральню «літ. Н» площею 1,0 кв. м, навіс «літ. У» площею 18,4 кв. м, сарай «літ. Ч» площею 9,2 кв. м, басейн «літ. Щ» площею 41,7 кв. м., водогін № 4, ворота № 5, зливну яму № 7.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року, в якому ухвалами Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року виправлено описки, позов ОСОБА_1 - задоволено;

припинено право спільної часткової власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділено в натурі ОСОБА_1 відповідно до 78/100 частин та визнано право власності на: житловий будинок літ. «Б-2», що складається з приміщень: коридор № 3-1 площею 3,3 кв. м, коридор № 3-2 площею 23,9 кв. м, житлова кімната № 3-3 площею 15,9 кв. м, житлова кімната № 3-4 площею 30,0 кв. м, ванна № 3-5 площею 6,3 кв. м, вбиральня № 3-6 площею 2,0 кв. м, котельня № 3-7 площею 9,7 кв. м, коридор № 3-8 площею 21,3 кв. м, кухня № 3-9 площею 15,6 кв. м. - по 1-му поверху площею 128,0 кв. м, житловою площею 45,9 кв. м; коридор № 3-10 площею 25,8 кв. м, житлова кімната № 3-11 площею 35,4 кв. м, житлова кімната № 3-12 площею 20,1 кв. м, санвузол № 3-13 площею 4,6 кв. м, комора № 3-14 площею 12,0 кв. м, житлова кімната № 3-15 площею 17,6 кв. м, житлова кімната № 3-16 площею 20,5 кв. м, тамбур № 1 площею 2,8 кв. м, - по 2-му поверху 138,8 кв. м, житловою площею 93,6 кв. м, всього по літ. «Б-2» загальною площею 266,8 кв. м, житловою площею 139,5 кв. м. та господарських будівель і споруд: літ. «Щ» - басейн, № 8 - зливна яма, № 1- огорожа, № 2 - ворота, які розташовані на земельній ділянці, площею 910 кв. м, виділено в окреме домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_3 ;

визначено порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до фактичного користування у рівних частинах від загальної площі земельної ділянки по 910,00 кв. м.;

зустрічний позов ОСОБА_4 - задоволено;

виділено в натурі ОСОБА_4 відповідно до 22/100 частин та визнано право власності на: житловий будинок літ. «А-1», що складається з приміщень: тамбуру № ІІ площею 2,0 кв. м, комора № ІІІ площею 0,9 кв. м, коридор № 1-1 площею 10,9 кв. м, кухні № 1-2 площею 12,7 кв. м, житлової кімнати № 1-3 площею 7,5 кв. м, санвузол № 1-4 площею 5,7 кв. м, житлова кімната № 1-5 площею 13,7 кв. м, житлова кімната № 1-7 площею 8,6 кв. м, житлова кімната № 1-8 площею 8,8 кв. м, коридор № 1 площею 4,7 кв. м, коридор № 2-1 площею 7,7 кв. м, кухня № 2-2 площею 8,1 кв. м, кухня № 2-2 площею 8,1 кв. м, ванна № 2-3 площею 3,1 кв. м, житлової кімнати № 2-5 площею 13,5 кв. м, вбиральня № 2-7 площею 1,8 кв. м, коридор № 2-8 площею 3,5 кв. м, житлова кімната № 2-9 площею 9,9 кв. м, загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 62,0 кв. м, та господарських будівель і споруд, а саме: літ. «О» - тамбур, літ. «Г» та «Л» - погріб, літ. «Р» та «С» - гараж, літ. «К» - літня кухня, літ. «к» - вхід в літню кухню, літ. «Ш» та «Ч» - сараї, літ. «Т» - більярдна, літ. «П» - душ-вбиральня, літ. «Н» - вбиральня, літ. «У» - навіс, № 4 - дворовий водопровід, № 5-6 - огорожа, № 7 - зливна яма, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці, площею 910,00 кв. м, залишено за адресою: АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду та ухвали про виправлення у ньому описок - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 відмовити; постановити окрему ухвалу по факту зловживання своїми процесуальними правами з боку ОСОБА_1 і ОСОБА_4 ; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 квітня 2007 року про визнання за сторонами права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 скасовано, а також скасована і державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на 78/100 і 22/100 частин спірного домоволодіння; що він є власником 54/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_4 , і саме за рахунок належної йому частини земельної ділянки площею 107,0 кв. м. зроблена її переуступка на користь домоволодіння АДРЕСА_4 , що встановлено судовим рішенням, однак до участі у справі він залучений не був, чим порушено його права, позбавлено можливості заявити зустрічний позов про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою; що спірне домоволодіння є самочинним будівництвом, яке знаходиться на межі з суміжними земельними ділянками, права власності на яке сторони у справі не мали; що переуступка частини земельної ділянки складає 131 кв. м, тоді як рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області від 04 лютого 1992 року закріплено переуступку ділянки площею 107,2 кв. м, тобто ОСОБА_1 користується належними йому 23,8 кв. м земельної ділянки без його дозволу; що дії ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо подання первісного та зустрічного позовів, не залучення його до участі у справі та приховування від суду обставин справи щодо скасування рішення суду про визнання за ними права власності на спірне домоволодіння і скасування державної реєстрації права власності є зловживанням процесуальними правами; що визнання сторонами взаємних вимог спрямовано на порушення його прав та інтересів.

28 листопада 2018 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надійшли відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , у яких вони погодилися з рішенням суду першої інстанції. Вказали, що права ОСОБА_6 оскаржуваним рішенням суду не порушено, оскільки предметом спору є виділення в натурі нерухомого майна, що є власністю сторін, а не апелянта; що до апеляційної скарги не долучено документів на підтвердження права власності апелянта на земельну ділянку; що переуступка земельної ділянки здійснена у 1992 році, ще до того, коли ОСОБА_6 став її власником, та за згоди попереднього власника домоволодіння; що право власності на спірне домоволодіння виникло у сторін на підставі свідоцтва про право на спадщину та заповіту, а не рішення суду, та рішенням суду апеляційної інстанції скасовано лише виділення часток зі спільної власності, що не позбавляє сторін права власності на домоволодіння.

23 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких наголошено на відсутності у апелянта права на звернення до суду зі скаргою, оскільки його права оскаржуваним рішенням суду не порушено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задоволено; рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року з урахуванням ухвал цього ж суду від 02 грудня 2016 року про внесення виправлень у рішення, скасовано; ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_4 - залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково; постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

03 вересня 2019 року під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав заяву про закриття апеляційного провадження.

Заява мотивована тим, що апелянтом ОСОБА_6 не надано до апеляційної скарги доказів на підтвердження порушення його прав, та під час судового розгляду не встановлено, що матеріали справи містять докази на підтвердження права власності ОСОБА_6 на суміжну земельну ділянку, розташовану під домоволодінням за адресою: АДРЕСА_4 .

Вказав, що відповідних правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності чи користування ОСОБА_6 на суміжну земельну ділянку до суду не надано, жодних відомостей про виділення земельної ділянки, її межі, кадастровий номер, Реєстр речових прав на нерухоме майно і Державний земельний кадастр не містять; податкові повідомлення-рішення та квитанції про сплату земельного кадастру не містять ані кадастрового номеру земельної ділянки, ані її площі.

Зазначив, що за договором дарування та технічним паспортом ОСОБА_6 є власником 54/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , однак у квитанціях про сплату земельного податку вказана інша адреса: АДРЕСА_5 , тобто є незрозумілим, за якою адресою та яка площа земельної ділянки перебуває у користуванні апелянта та якими документами це підтверджується.

Вказав, що оскаржуваним рішенням суду не порушено прав та законних інтересів апелянта, оскільки предметом розгляду цієї справи було виділення в натурі нерухомого майна, яке є особистою приватною власністю сторін у справі, здійснення поділу цього майна та виділення його часток є реалізацією правомочностей виключно власників, що унеможливлює оскарження рішення сторонньою особою.

Зазначив, що відповідні висновки щодо не порушення прав апелянта оскаржуваним рішенням суду викладено у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у цій справі, висновки якої є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при перегляді справи.

Просив закрити провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Харківська міська рада про виділення в натурі частки нерухомого майна із спільної часткової власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

В суді апеляційної інстанції представники позивача та відповідача підтримали заяву про закриття провадження у справі та пояснили, що права ОСОБА_6 цим рішення не порушено, що є підставою для закриття апеляційного провадження.

Представник ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції заперечувала проти закриття апеляційного провадження та пояснила, що ОСОБА_6 є власником 54/100 частин будинку АДРЕСА_1 . Також, йому в користуванні перейшла земельна ділянка, на якій розташований будинок № 56 , однак правовстановлюючих документів немає. З висновку судової будівельно - технічної експертизи від 17 квітня 2012 року, яку проведено в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визначення порядку користування земельною ділянкою ОСОБА_6 стало відомо про порушення його права користування земельною ділянкою суміжним домоволодінням № 54 , підставою для якого є переуступка земельної ділянки площею 107, 2 кв. м. Також, з цієї експертизи йому стало відомо, що позивач та відповідач по цій справі самовільно зайняли ще 23, 8 кв. м. земельної ділянки, яка відноситься до домоволодіння № 56 , тому вважала, що права ОСОБА_6 цим рішенням порушено, а його не залучено до участі у справі. Зазначила, що приватизація земельної ділянки на межі з земельною ділянкою домоволодіння № 56 свідчить про намагання позивача та відповідача перешкодити поновленню прав ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користування земельною ділянкою площею 131 кв. м. Вказала, що на цей час в провадженні суду першої інстанції знаходиться позов ОСОБА_6 до позивача та відповідача про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії, про визнання рішення Харківської міської ради щодо приватизації земельної ділянки відповідачем незаконним та його скасування та позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою.

Будь - яких клопотань щодо зупинення провадження у справі у зв`язку з його позовом до позивача та відповідача про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії, про визнання рішення Харківської міської ради щодо приватизації земельної ділянки відповідачем незаконним та його скасування ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції не заявляв; ОСОБА_8 на оскаржуване судове рішення апеляційну скаргу не подавав.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи заяви про закриття апеляційного провадження вважає, що заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про закриття апеляційного провадження у справі підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони як співвласники спірного домоволодіння мають право на його поділ та визначення порядку користування земельною ділянкою, виходячи із фактичного порядку користування, зазначеного у висновку експерта від 19 серпня 2016 року, у рівних частинах по 910,0 кв. м.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори 22 травня 1987 року, зареєстрованого у реєстрі за №3-1133, належала Ѕ частина житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 31,0 кв. м., і надвірних будівель: сараю літ. «в», двох погребів літ. «Г, Л», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «З» , огорожі 1-5, що розташовані на земельній ділянці площею 1733 кв. м. у АДРЕСА_3 (а. с. 213, том 1).

Інша частина домоволодіння належала ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу №3-1506 від 05 червня 1990 року, як встановлено судовими рішеннями у справі №2-3045/2007.

ОСОБА_4 є спадкоємицею ОСОБА_9 за заповітом, посвідченим 25 липня 1990 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори (а. с. 56-57, том 2).

Земельна ділянка під зазначеним домоволодінням перебувала у користуванні батька ОСОБА_1 .

Так, відповідно до архівного витягу Протоколу № 26 засідання виконавчого комітету Червонобаварської районної ради депутатів трудящих від 14 вересня 1954 року затверджено висновки комісії по реєстрації земельних ділянок за їх користувачами, що знаходяться в межах кварталу № 242 Червонобаварського району, та зареєстровано за землекористувачами земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1733 кв. м. (а. с. 9, том 1).

Крім того, рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів у Харківській області від 21 січня 1992 року №7-38 закріплено переуступку земельної ділянки площею 107 кв. м. за рахунок домоволодіння АДРЕСА_2 , на користь домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначено, що органи нагляду згодні, а володілець домоволодіння АДРЕСА_4 щодо переуступки не заперечує (а. с. 8, том 1). Рішення є чинним.

ОСОБА_1 здійснено будівництво житлового будинку літ. «Б-2» та прибудов на зазначеній земельній ділянці.

Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів у Харківській області від 04 серпня 1987 року №133-55 про прийняття в експлуатацію самочинних будівель по АДРЕСА_4 , прийнято в експлуатацію ОСОБА_1 приміщення 2-9, 2-8, 2-3, 2-7, 2-2, гараж літ. «Ж», приміщення 2-1; прийнято в експлуатацію ОСОБА_1 , ОСОБА_10 літню кухню-сарай літ. «Кк» по АДРЕСА_4 (а. с. 52, том 2).

Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів у Харківській області від 04 вересня 1990 року №142-2 надано дозвіл ОСОБА_1 на побудову будинку з доведенням житлової площі не більше 80,0 кв. м. по АДРЕСА_1 (а. с. 53, том 2).

Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів у Харківській області від 21 січня 1992 року №7-38 прийнято в експлуатацію житловий будинок літ. «Б-2», житловою площею 100,5 кв. м., загальною площею 139,5 кв. м., та сарай-гараж літ. «Л» розміром 13,85 кв. м. х 5,5 кв. м. на ім`я ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 (а. с. 8, том 1).

Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів у Харківській області від 02 червня 1998 року №53-18 надано дозвіл ОСОБА_1 на побудову сараю розміром 5,0 х 6,0 кв. м. по АДРЕСА_1 (а. с. 55, том 2).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 квітня 2007 року по справі № 2-3045/07 визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 6, том 1).

Зазначеним рішенням суду за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок літ. «Б-2», житловою площею 139, 5 кв. м., загальною площею 266,8 кв. м., сарай літ. «Ч», гараж літ. «С», більярдну літ. «Т», тамбур літ. «О», що складає 56/100 домоволодіння, приміщення кухні 1-2 площею 12.7 кв. м. в житловому будинку літ. «А-1» у спірному домоволодінні.

Перерозподілено ідеальні частки в зазначеному домоволодінні та виділено ОСОБА_1 78/100 його частин замість Ѕ частини житлового будинку, а померлій ОСОБА_9 , спадкоємцем якої є ОСОБА_4 , - 22/100 частини вказаного домоволодіння, замість Ѕ частини.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 78/100 частин зазначеного домоволодіння, яке складається із житлового будинку літ. «А-1», з прибудовами літ. «А1-1», «А2-1», «А3-1», «а», «а2», ганку літ. «а4», загальною площею 123,1 кв. м., житловою площею 62,0 кв. м.; житлового будинку літ. «Б-2», житловою площею 139, 5 кв. м., загальною площею 266, 8 кв. м., сараю літ. «Ч», гаража літ. «С», більярдної літ. «Т», тамбура літ. «О», літньої кухні літ. «К», гаражу літ. «Р», льоха літ. «Г», льоха літ. «Л», сараю літ. «Ш», душа з вбиральнею літ. «П», вбиральню літ. «Н», навісу літ. «У», басейну літ. «Щ», дворового водоводу №4, воріт №5, забору № 6, зливної ями №7 та №8, замощення 1.

За ОСОБА_4 як спадкоємицею ОСОБА_9 в порядку спадкування за законом визнано право власності на 22/100 частини вказаного домоволодіння, яке складається із зазначених вище житлових та надвірних будівель.

На підставі зазначеного рішення суду в реєстровій книзі № 1, за порядковим записом №577 від 11 травня 2007 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на домоволодіння у розмірах 78/100 та 22/100 часток відповідно, яке є спільною частковою власністю, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14522189 (а. с. 7, том 1).

Після реєстрації права власності на домоволодіння власникам розроблено і видано в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Жовтневого району міста Харкова від 15 липня 2015 року № 577 технічний паспорт на домоволодіння, з якого вбачається, що загальна площа житлового будинку літ. «А-1» 123,1 кв. м., житлова - 62,0 кв. м.; житлового будинку літ «Б-2»: загальна площа 266,8 кв. м., житлова - 139,5 кв. м. (а. с. 10-22, том 1).

Право спільної часткової власності на домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на рухоме майно №46403567 від 27 жовтня 2015 року (а. с. 23, том 1).

Експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕНТ-ПРОЕКТ» надано висновок щодо можливості технічного поділу об`єкта нерухомого майна № 19.08-01/16 від 19 серпня 2016 року, відповідно до якого запропоновано наступний варіант поділу спірного домоволодіння (з урахуванням листа про виправлення описок від 29 листопада 2016 року):

1) житловий будинок літ. «А-1», що утворюється з приміщень - тамбуру №ІІ площею 2,0 кв.м., комора №ІІІ площею 0,9 кв.м., коридор №1-1 площею 10,9 кв.м., кухні №1-2 площею 12,7 кв.м., житлової кімнати №1-3 площею 7,5 кв. м., санвузол №1-4 площею 5,7 кв.м., житлова кімната №1-5 площею 13,7 кв.м., житлова кімната №1-7 площею 8,6 кв.м., житлова кімната №1-8 площею 8,8 кв.м., коридор №І площею 4,7 кв.м., коридор №2-1 площею 7,7 кв.м, кухня №2-2 площею 8,1 кв.м, кухня №2-2 площею 8,1 кв.м, ванна №2-3 площею 3,1 кв.м, житлової кімнати №2-5 площею 13,5 кв.м., вбиральня №2-7 площею 1,8 кв.м., коридор №2-8 площею 3,5 кв.м., житлова кімната №2-9 площею 9,9 кв.м., загальною площею 123,1 кв.м., житловою площею 62,0 кв.м. та господарських будівель і споруд, а саме: літ. «О» - тамбур, літ. «Г» та «Л» - погріб, літ. «Р» та «С» - гараж, літ. «К» -літня кухня, літ. «к» - вхід в літню кухню, літ. «Ш» та «Ч» - сараї, літ. «Т» - більярдна, літ. «П» - душ-вбиральня, літ. «У» - навіс, літ. «Н» - вбиральня, №4 - дворовий водопровід, №5-6 - огорожа, №7 - зливна яма, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці площею 910 кв. м. залишити за адресою: АДРЕСА_3 у власності ОСОБА_4

2) житловий будинок літ. «Б-2» що утворюється з приміщень - коридор №3-1 площею 3,3 кв.м, коридор №3-2 площею 23,9 кв.м, житлова кімната №3-3 площею 15,9 кв.м, житлова кімната №3-4 площею 30,0 кв.м, ванна №3-5 площею 6,3 кв.м, вбиральня №3-6 площею 2,0 кв.м, котельня №3-7 площею 9,7 кв.м., коридор №3-8 площею 21,3 кв.м., кухня №3-9 площею 15,6 кв.м, - по 1-му поверху площею 128,0 кв. м, житловою площею 45,9 кв.м,; коридор №3-10 площею 25,8 кв.м, житлова кімната №3-11 площею 35,4 кв.м, житлова кімната №3-12 площею 20,1 кв.м, санвузол №3-13 площею 4,6 кв.м, комора №3-14 площею 12,0 кв.м, житлова кімната №3-15 площею 17,6 кв.м , житлова кімната №3-16 площею 20,5 кв.м, тамбур №І площею 2,8 кв.м. - по 2-му поверху 138,8 кв.м, житловою площею 93,6 кв.м, всього, по літ. «Б-2» загальною площею 266,8 кв.м, житловою площею 139,5 кв.м. та господарських будівель і споруд: літ «Щ» - басейн, №8 - зливна яма, №1 - огорожа, №2 - ворота, які розташовані на земельній ділянці площею 910 кв.м, виділити в окреме домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 у власності ОСОБА_1 (а. с. 105-112, 150, том 1).

Також, судом встановлено, що рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 квітня 2007 року про визнання права спільної часткової власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2014 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності (а. с. 180-182, том 2).

На підставі вказаного рішення суду апеляційної інстанції скасована державна реєстрація права власності на 22/100 частини спірного домоволодіння за ОСОБА_11 та на 78/100 частин - за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26747605 від 12 вересня 2014 року та №26747568 від 12 вересня 2014 року (а. с. 186, 187, том 1).

Разом з тим, 24 листопада 2017 року на підставі рішення 16 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №812/17 від 08 листопада 2017 року державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0989 га, кадастровий № :12:008:0029 для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 188-189, том 1).

З 24 лютого 2017 року ОСОБА_4 є власником житлового будинку "А1" за адресою: АДРЕСА_3 .

26 липня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «Б-2» з надвірними спорудами загальною площею 266,8 кв. м., житловою площею 139,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі рішення суду у цій справі (а .с. 203-204, том 1).

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою та другою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпоряджання земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . З 24 листопада 2017 року на підставі рішення 16 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №812/17 від 08 листопада 2017 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0989 га, кадастровий № :12:008:0029, наданої їй для обслуговування цього житлового будинку.

ОСОБА_6 є власником 54/100 частин сусіднього домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування між ним та ОСОБА_12 від 01 липня 1995 року, та на його ім`я 11 травня 2006 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на зазначений будинок (а. с. 255а-256, 257-259, том 1).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Разом з тим, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Водночас, обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Отже, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 не є власником ані спірного домоволодіння, належного ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ані земельної ділянки для його обслуговування.

Наявність у ОСОБА_6 права власності на 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями сусіднього зі спірним домоволодіння не свідчить про порушення його прав оскаржуваним рішенням суду, оскільки предметом спору у даній справі є виділ в натурі частин з домоволодіння № 54 , до якого він жодного відношення немає.

Відомостей щодо права власності чи права користування ОСОБА_6 земельною ділянкою для обслуговування домоволодіння № 54 , його домоволодіння, її розмірів, меж та визначення їх на місцевості, а також наявності чи відсутності перетинів з ділянкою, яка є предметом спору, матеріали справи не містять.

Як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22 січня 2019 року № 153428154 відомості щодо зареєстрованого нерухомого майна ОСОБА_6 відсутні (а. с. 249, том 1).

Надані ОСОБА_6 копії податкових повідомлень-рішень від 25 травня 2018 року, 28 травня 2016 року, 24 червня 2014 року, 08 травня 2013 року про сплату земельного податку (а. с. 260-263, том 1) також не є належними та достатніми доказами наявності у нього права користування земельною ділянкою, яке було б порушено оскаржуваним судовим рішенням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо того, що саме за рахунок належної йому частини земельної ділянки площею 107,0 кв. м. зроблена переуступка на користь домоволодіння АДРЕСА_4 , однак до участі у справі він залучений не був, чим порушено його права, позбавлено можливості заявити зустрічний позов про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів у Харківській області від 21 січня 1992 року №7-38, яким закріплено переуступку земельної ділянки площею 107 кв. м. за рахунок домоволодіння АДРЕСА_2 , на користь домоволодіння АДРЕСА_1 , прийнято за згодою попереднього власника домоволодіння, та ОСОБА_6 не є суб`єктом цих правовідносин, оскільки набув право власності на 54/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , лише у 1995 році.

Вказане рішення виконкому оскаржувалось ОСОБА_6 до суду, однак ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 грудня 2015 року у справі №639/1871/13-а за позовом ОСОБА_6 до Адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради, Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування провадження у справі закрито.

Тобто, зазначене рішення на час розгляду справи є чинним, крім того, вичерпало свою дію після його прийняття, та інших доказів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_6 рішенням суду про визначення порядку користування земельною ділянкою, яка обслуговує домоволодіння позивача та відповідача, та виділ в натурі частин з такого домоволодіння, не надано.

При цьому слід зазначити, що в провадженні суду першої інстанції знаходиться позов ОСОБА_6 до позивача та відповідача про поновлення порушеного права користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії, про визнання рішення Харківської міської ради щодо приватизації земельної ділянки відповідачем незаконним та його скасування та позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, які, як зазначила, в своїх письмових запереченнях представник ОСОБА_6 , не розглянуто.

Твердження ОСОБА_6 щодо того, що переуступка частини земельної ділянки фактично складає 131 кв. м, тоді як рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області від 04 лютого 1992 року закріплено переуступку ділянки площею 107,2 кв. м, тобто ОСОБА_1 користується належними йому 23,8 кв. м земельної ділянки без його дозволу, не підтверджуються належними доказами, як і не надано доказів наявності у апелянта права користування земельною ділянкою відповідного розміру та його порушення сторонами. Не вбачається і цього із висновку судової будівельно - технічної експертизи від 17 квітня 2012 року, яку проведено в іншій справі, та на яку посилається ОСОБА_6

Судова колегія звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року при перегляді цієї справи дійшов висновку, що скасування рішення суду за скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, можливе лише у разі, якщо рішення суду порушує права, свободи чи інтереси заявника і ці порушення є доведеними, реальними, а не на припущеннях, та висновок апеляційного суду про те, що ухвалене судом першої інстанції рішення порушує права та обов`язки ОСОБА_6 , є передчасним.

Зазначений висновок є обов`язковим для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи згідно вимог частини 1 статті 417 ЦПК України.

Надані матеріали справи свідчать про те, що права та обов`язки ОСОБА_6 цим рішенням не порушено, тому клопотання представника позивача про закриття апеляційного провадження у справі, виходячи з вимог пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України необхідно задовольнити та закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року та ухвали про виправлення описок від 02 грудня 2016 року.

Що стосується стягнення судових витрат, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно статті 26 цього Закону документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 представляли адвокат Замніус А.Ю. (договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) №19.07.03 від 10 липня 2019 року та ордер, серія ХВ №000242 від 22 липня 2019 року) та адвокат Булавінова Ю.В. на підставі ордеру від 22 липня 2019 року, договору про надання правової допомоги від 01 березня 2019 року та додаткової угоди №1 до цього договору від 15 травня 2019 року.

Наданий розрахунок витрат на правову допомогу ОСОБА_3 в розмірі 46 600, 00 грн. є лише орієнтовним, тому у разі надання належних доказів понесення позивачем таких витрат протягом п`яти днів з дня прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції, це питання може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового судового рішення у справі, тому в цій частині клопотання про стягнення судових витрат задоволенню не підлягає.

Адвокат Булавінова Ю.В. надала розрахунок понесених позивачем судових витрат на суму 19 500,00 грн.

Вказану суму коштів сплачено ОСОБА_1 , що підтверджується копією прибуткового касового ордеру №1 від 11 липня 2019 року (а. с. 122, зворот, том 2).

Проте, виходячи з принципу співмірності та участі адвоката в розгляді справи судова колегія вважає, що за надання правничої допомоги стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 підлягає сума в розмірі 2000, 00 грн.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362, ст. ст. 367, 368, 381 - 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про закриття апеляційного провадження - задовольнити.

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року, ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року, ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Харківська міська рада про виділення в натурі частки нерухомого майна із спільної часткової власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Харківська міська рада про виділення в натурі частки нерухомого майна із спільної часткової власності - закрити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 2000, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року.