Дата документу 04.09.2019 Справа № 320/8273/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/8273/15 Головуючий у 1 інстанції Редько О.В.
Провадження № 22-ц/807/2453/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Дашковської А.В.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні ,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування.

В позові зазначали, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 97/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 41/200 частина домоволодіння АДРЕСА_1 . Власником 31/100 частини домоволодіння є відповідач ОСОБА_1 Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 707 кв.м., яка виділена на підставі рішення Мелітопольської міської ради №688 від 03.09.1954 року. Позивачі бажають спільно володіти та використовувати 138/200 (97/200+41/200) частин вказаного домоволодіння, але у позивачів відсутнє взаємопорозуміння з відповідачем ОСОБА_1 щодо визначення порядку користуванням домоволодінням та земельною ділянкою на якій воно знаходиться. У якості нормативного обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на ст.ст. 316, 317, 319, 356, 358 ЦК України. ОСОБА_1 на території домоволодінням АДРЕСА_1 самочинно побудовані житловий будинок Н-1 розміром (9,11 + 9,28)/2 х 6,56 + 0,10 х 0,38 + (4,20 + 4,13) / 2 х 3,58; навіс н1 розміром (2,98 + 2,88)/2 х 4,20; самочинно частково знесений житловий будинок Г-1 (зареєстровані розміри 4,50 х 8,90; фактичні розміри 4,30 х 4,21. Жодних погоджень з позивачами у передбаченому законодавством порядку з боку ОСОБА_1 не здійснено. Також ОСОБА_1 не отримано жодного дозволу на здійснення будівництва. У якості нормативного обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на ч.17 ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій», ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.328, ст.376 ЦК України В даному випадку самовільне суперечить інтересам позивачів та порушує наші права на комфортне проживання, порушує норми будівництва.

Просили суд визначити порядок користування домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 707 кв.м., на якій воно знаходиться, виділивши у спільне користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 707 кв.м., на якої воно знаходиться, пропорційно 138/200 частин домоволодіння по I або II, або IV варіантам висновку судової будівельної технічної експертизи №2207 від 03.08.2016р.; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 707 кв.м. та знести самочинно побудовані житловий будинок Н-1 розміром (9,11 + 9,28)/2 х 6,56 + 0,10 х 0,38 + (4,20 + 4,13) / 2 х 3,58, навіс н1 розміром (2,98 + 2,88)/2 х 4,20, а також привести будинок Г-1 до зареєстрованих розмірів 4,30 х 4,21 шляхом здійснення відповідних ремонтно-будівельних робіт за рахунок ОСОБА_1

ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просила суд відмовити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в задоволенні первісної позовної заяви про визначення порядку користування земельною ділянкою в повному обсязі, а також усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та відновити стан земельної ділянки, який існував раніше, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлених тимчасових споруд: вольєру та огорожі з профільного листа оцинкованої сталі, розташовані на території вказаного домоволодіння без згоди співвласника ОСОБА_1

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2011 року та договору дарування від 16.02.2012 року вона набула право власності на 31/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . 1/10 частку домоволодіння вона подарувала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 05.12.2016 року. Інші 97/200 частки належить позивачу за первісним позовом (відповідачу за зустрічним позовом) ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13.09.2005 року та договору купівлі продажу від 13.03.2012 року, а 41/200 частки позивачу за первісним позовом (відповідачу за зустрічним позовом) ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 13.09.2005 року. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 707 кв.м., яка знаходиться у спільному користуванні сторін та на теперішній час складається з наступних споруд: житлового будинку позначеному літерою «А-1», житловою площею 42,6 кв.м., загальною площею 84,2 кв.м., житлового будинку позначеному літерою «Г-1», житловою площею 19,0 кв.м., загальною площею 11,6 кв.м., житлового будинку позначеному літерою «Н-1», загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 32,0 кв.м., господарчих та побутових будівель та споруд: «В-1» - сараю, «Е-1» - гаражу, «М-1» - сараю, «О-1» - сараю, «П-1» - вбиральні, «Р-1» - альтанки, «У» - вбиральні, №1 огорожі, №2 вигрібної ями. Протягом багатьох років між ОСОБА_1 , її чоловіком ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та колишніми співвласниками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 склався порядок володіння та користування вказаними будинками та господарчими спорудами. Після смерті чоловіка ОСОБА_1 взаємовідносини з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 погіршились, постійно почали виникати суперечки щодо користування земельною ділянкою, а тому, останні кілька років вони, без згоди ОСОБА_1 , було побудовано на території домоволодіння вольєр для собаки та огорожу, якою фактично самовільно на розсуд ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було поділено домоволодіння. У якості нормативного обґрунтування ОСОБА_1 посилається на ст.78, ст.95 ч.1 п. б. ч.2 ст.152 ЗК України, п.п.7, 19, 22, 25 постанови ПВС від 16.04.2004р. №7 про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

ОСОБА_2 також звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив відмовити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в задоволенні первісного позову про визначення порядку користування земельною ділянкою в повному обсязі, а також просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та відновити стан земельної ділянки, який існував раніше, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самовільно встановлених споруд: вольєру та огорожі з профільного листа оцинкованої сталі, розташовані на території вказаного домоволодіння.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 обґрунтована тим, що 05.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування 11/100 часток в праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , розташоване на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0707 га. Частка подарованого домоволодіння складається з житлового будинку (цегла), зазначеного літерою А-1, житловою площею 42,6 кв.м., загальною площею 84,2 кв.м., житлового будинку (саман), зазначеного літерою Г-1, житловою площею 25,3 кв.м., загальною площею 40,9 кв.м., а також господарчих та побутових будівель та споруд: В-1 сарай, М-1 сарай, О-1 сарай, П убиральня, Р-1 альтанка, У вбиральня, №1 огорожа, №2 яма вигрібна. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2011 року та договору дарування від 16.02.2012 року ОСОБА_1 набула право власності на 31/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Після укладення договору дарування ОСОБА_1 належить 20/100 вказаного домоволодіння. Інші 97/200 частки належить позивачу за первісним позовом (відповідачу за зустрічним позовом) ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13.09.2005 року та договору купівлі продажу від 13.03.2012 року та 41/200 частки відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 13.09.2005 року. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 707 кв.м., яка знаходиться у спільному користуванні сторін та на теперішній час складається з наступних споруд: житлового будинку позначеному літерою «А-1», житловою площею 42,6 кв.м., загальною площею 84,2 кв.м., житлового будинку позначеному літерою «Г-1», житловою площею 19,0 кв.м., загальною площею 11,6 кв.м., житлового будинку позначеному літерою «Н-1», загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 32,0 кв.м., господарчих та побутових будівель та споруд: «В-1» - сараю, «Е-1» - гаражу, «М-1» - сараю, «О-1» - сараю, «П-1» - вбиральні, «Р-1» - альтанки, «У» - вбиральні, №1 огорожі, №2 вигрібної ями. Під час розгляду вказаної цивільної справи ОСОБА_2 стало відомо, що протягом багатьох років ОСОБА_1 та її чоловіком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також колишніми співвласниками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 склався порядок володіння та користування вищевказаними будинками та господарчими спорудами, а саме: вони використовували (відповідно технічного паспорту 2006 року) для проживання частину житлового будинку зазначеного літерою «Г-1», а також гараж позначений літерою «Е-1», літню кухню «Д-1», сарай «Ж-1» та вбиральню «П», а інші співвласники проживали у житловому будинку позначеному літерою «А-1», зокрема ОСОБА_8 в частині будинку «Г-1» та використовували інші господарські приміщення та споруди. ОСОБА_2 зазначає в зустрічному позові, що зі змісту первісного позову не вбачається документальних підтверджень щодо наявності будь якої угоди про порядок користування земельною ділянкою, плану цієї ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні кожного із співвласників житлового будинку, а також розташованих на ній плодоягідних насаджень. У якості нормативного обґрунтування ОСОБА_2 посилається на ст.78, ст.95 ч.1 п. б. ч.2 ст.152 ЗК України, п.п.7, 19, 22, 25 постанови ПВС від 16.04.2004р. №7 про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Визначено порядок користування домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 707 кв.м., на якої воно знаходиться, виділивши у спільне користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 707 кв.м., на якій воно знаходиться, пропорційно 138/200 частин домоволодіння по II варіанту висновку судової будівельної технічної експертизи №2207 від 03.08.2016р., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її зустрічні позовні вимоги задовольнити, у задоволенні первісних вимог відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду змінити, яким відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновку суду відповідають обставинам справи. Просили суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1

21 серпня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій просять у разі ухвалення рішення на їх користь, включити до судових витрат стягнення з Відповідачів суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката Цокало О.І. в розмірі 2500 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог у відповідній частині.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що право користування спірною земельною ділянкою за ними не зареєстровано.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , на праві приватної власності належить 97/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 41/200 частина домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить 31/100, частина домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 11/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Домоволодіння АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці площею 707 кв.м., яка виділена на підставі рішення Мелітопольської міської Ради №688 від 3.09.1954р.

Судом першої інстанції встанволено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як члени родини спільно володіють та користуються 138/200 (97/ НОМЕР_1 + 41/200) частинами домоволодіння, проте у них відсутнє взаєморозуміння з ОСОБА_1 щодо визначення порядку користуванням домоволодінням та земельною ділянкою на якій воно знаходиться.

За приписами ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні свої прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожний із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до висновку експерта № 2207 від 03.08.2016 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині виділу їм у спільне користування частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 707 кв.м., на якій воно знаходиться, пропорційно 138/200 частин домоволодіння по II варіанту висновку судової будівельної технічної експертизи №2207 від 03.08.2016р. обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам, висновку фахівця в галузі судової будівельної технічної експертизі та наведеним нормам діючого законодавства України.

Другий варіант порядку користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 передбачає те, що частина земельної ділянки S-1 площею 3,3м2 та ділянки S-2 площею 9,62 м2 пропонується у загальне користування співвласників (S-1 для доступу та обслуговування будинку літ. «Г» та сараю літ. «В-1», а S-2 для доступу та обслуговування убиральні літ. «П». та сараю літ. «М-1») (червоний маркер).

Співвласникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пропонуються земельні ділянки S-5 площею 17,56м2 та S-6 площею 443,66м2. У зв`язку з тим, що частина земельної ділянки пропонується в загальне користування, співвласникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , пропонується всього земельних ділянок загальною площею 467,68м2 (17,56+443,66+3,3*1/2+9,62*1/2), що менш ніж покладено на ідеальну частку в 138/200 частини домоволодіння на 20,15м2 (487,83-467-68).

Співвласнику ОСОБА_1 пропонуються земельні ділянки S-3 площею 231,67м2 та S-4 площею 1,19м2. В зв`язку з тим, що частина земельної ділянки пропонується в загальне користування, співвласнику ОСОБА_1 пропонується всього земельних ділянок загальною площею 239,32м2 (231,67+1,19+3,3*1/2+9,62/1/2), що більш ніж покладено на ідеальну частку в 31/100 частини домоволодіння на 20,15м2 (239,32-219,17). Співвласнику ОСОБА_1 пропонується земельна ділянка площею на 20,15м2 більш ніж покладено на ідеальну частку, а співвласникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельна ділянка площею менш на 20,15 м2 ніж покладено на ідеальну частку. За вказаним варіантом не забезпечується доступ співвласника ОСОБА_1 до частини воріт.

Судом першої інстанції вірно враховано те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовано АДРЕСА_2 житлових будинки, влаштовано два заїзди, що підтверджується листом №ко-578/з від 13.11.2013 року Управління містобудування і архітектури Мелітопольської міської ради. Крім того, згідно долучених фототаблиць вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 має двоє в`їзних воріт, одними з яких користуються спільно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а іншими воротами користується ОСОБА_1

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що судова будівельна технічна експертиза №2207 від 03.08.2016р. не враховує права ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки за змістом експертизи та із пояснень в суді першої інстанції судового експерта Лещенко К.І., при провадженні експертизи Бикова В.В., Биков ОСОБА_10 .В. та Костюченко Т.І. показали експерту будівлі та споруди якими користуються сторони як своїми власними об`єктами, т.т. між сторонами в цієї частині існував та встановлений фактичний порядок користування об`єктами нерухомості які експерт оглянув на місцевості.

Виключно саме з вказаних пояснень сторін і робилися висновки судового експерта, метою якого було максимально наблизити варіанти порядку користування до показань сторін по справі та з врахуванням вимог ДБН України, градо будівного законодавства України.

Крім того, відповідно останніх уточнень позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили виділити їм у спільне користування частину домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 707 кв.м., на якої воно знаходиться, пропорційно 138/200 частин домоволодіння по II варіанту висновку судової будівельної технічної експертизи №2207 від 03.08.2016р.

Від позовних вимог про виділення частини домоволодіння та земельної ділянки на користь ОСОБА_1 позивачі за первісним позовом відмовилися в суді першої інстанції, тому обраний ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спосіб захисту у даній частині не порушує прав користування ОСОБА_2 .

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_2 ніколи не мешкав у домоволодінні АДРЕСА_1 і не користується ним.

Відмовляючи в задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого житлового будинку Н-1 розміром (9,11 + 9,28)/2 х 6,56 + 0,10 х 0,38 + (4,20 + 4,13) / 2 х 3,58, навісу н1 розміром (2,98 + 2,88)/2 х 4,20, та приведення будинку Г-1 до зареєстрованих розмірів 4,30 х 4,21 шляхом здійснення відповідних ремонтно-будівельних робіт за рахунок ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно висновків Верховного Суду України викладених у Постанові від 19.04.2017 у справі № 6-129цс17 у ст. 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт: збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Суд першої інстанції вірно встановив, що факт самочинного будівництва житлового будинку Н-1 та самочинного часткового знесення житлового будинку Г-1 з боку ОСОБА_1 підтверджений актом КП Мелітопольське МБТІ від 1.06.2013р. про самочинне будівництво, проте позивачами не доведено, що ними вжиті всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, а також не доведено те, які саме права власності домоволодінням суттєво порушені відносно них ОСОБА_1 , а також те, чому суд у даному випадку повинен застосували таку крайню міру як знесення самочинного будівництва.

Колегія суддів погоджується яз висновком суду першої інстанції про те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом знесення за рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вольєру та огорожі з профільного листа оцинкованої сталі, є безпідставними оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено факт того, що ними вжиті всі передбачені законодавством України заході щодо реагування та притягнення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до відповідальності,

Крім того, позивачами за зустрічними позовами не доведено, які саме права землекористування на території домоволодінням суттєво порушені відносно них, а також те, чому суд у даному випадку повинен застосували таку крайню міру як знесення самочинного будівництва.

Згідно розписки від 26.06.2009р. підписаною ОСОБА_6 , попереднім співвласником домоволодіння, останній надав згоду на влаштування паркану.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено з пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що на місці вказаного паркану стояв дерев`яний паркан який був встановлений ще у 1950 роки. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 убрали дерев`яний паркан та на його місці встановили сучасний паркан.

За приписами статей 125,126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до вимог передбачених ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели факт того, що право користуванням земельною ділянкою за ними зареєстровано.

Щодо заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на їх користь витрат на професійну правничу допомогу адвоката Цикало О.І, в розмірі 2500 грн. колегія суддів дійшла висновку про те, що вказана заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно п. 2 вказаної частини для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як роз`яснено в п. 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані крім договору про надання правової допомоги документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

З урахуванням викладеного суд вважає, що в задоволенні стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн. на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід відмовити, оскільки ними не надано суду доказів про оплату таких витрат, а із копії прибуткового касового ордеру № 19/08/19/1 від 19 серпня 2019 року, (Т.№. 3, а.с.71) неможливо встановити, чи фактично оплатила їх ОСОБА_4

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовів ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: