Постанова

Іменем України

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 397/684/17

провадження № 61-28613св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н»,

третя особа - Відділ Держгеокадастру в Олександрівському районі Кіровоградської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Черненко В. В., Кіселика С.А., Дьомич Л.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» (далі - ТОВ «Агроконтракт-Н», Товариство), третя особа - Відділ Держгеокадастру в Олександрівському районі Кіровоградської області (далі - Відділ Держгеокадастру), про визнання недійсними пунктів договорів оренди земельних ділянок, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,30 га, а ОСОБА_2 - власником земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 5,84 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області. 03 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Товариством, а також між ОСОБА_2 та Товариством були укладені договори оренди земельних ділянок № 57 та № 71 відповідно, за якими вони передали у платне користування відповідачу належні їм земельні ділянки строком на 10 років. 03 березня 2017 року вони письмово повідомили відповідача про небажання продовжувати орендні відносини після 2017 року та про намір самостійно обробляти земельні ділянки, на що отримали відмову, мотивовану тим, що строк дії договорів оренди починається після їх державної реєстрації, яка була проведена 15 грудня 2010 року, а не з моменту їх укладення. Ознайомившись у приміщенні Відділу Держгеокадастру із вказаними правочинами, вони дізналася, що зміст пункту 9 договорів оренди не відповідає їх редакціям, які були узгоджені сторонами під час підписання угод, а саме: замість «договір укладено на 10 років. Дія договору закінчується 03 грудня 2017 року» зазначено «договір укладено на 10 років, починаючи з дати його державної реєстрації». Вважали, що орендар підмінив перші сторінки договорів, змінивши без їх згоди зміст вищевказаного пункту. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсним пункт 9 договорів оренди земельних ділянок в частині «починаючи з дати його державної реєстрації».

В запереченні на позовну заяву ТОВ «Агроконтракт-Н» зазначило, що доводи позивачів та їх представника про те, що перші аркуші договорів були замінені, не підтверджені жодними доказами, є безпідставними та необґрунтованими. Пунктом 9 оспорюваних договорів встановлено, що договір укладено на 10 (десять) років, починаючи з дати його державної реєстрації. При цьому пунктом 43 оспорюваних договорів передбачено, що договір набуває чинності з моменту підписання та державної реєстрації. Посилання позивачів на те, що після державної реєстрації їм не було надано примірники договорів, не відповідають дійсним обставинам, оскільки в журналі реєстрації договорів оренди земельних ділянок ТОВ «Агроконтракт-Н» по Родниківському відділенню містяться підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про отримання ними примірників договорів оренди № 57 та № 71 відповідно. Оспорювані договори належним чином виконувалися ТОВ «Агроконтракт-Н», зокрема в частині виплати орендної плати і жодних заяв позивачів про порушення умов зазначених договорів Товариство не отримувало.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2017 року у складі судді Мирошниченка Д. В. позов задоволено. Визнано недійсним пункт 9 договору № 57 оренди земельної ділянки від 03 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроконтракт-Н», зареєстрованого 15 грудня 2010 року Олександрівським офісом Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за № 45, - в частині «починаючи з дати його державної реєстрації». Визнано недійсним пункт 9 договору № 71 оренди земельної ділянки від 03 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Агроконтракт-Н», зареєстрованого 15 грудня 2010 року Олександрівським офісом Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за № 04, - в частині «починаючи з дати його державної реєстрації». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що здійснивши 15 грудня 2010 року державну реєстрацію договорів оренди спірних земельних ділянок, відповідач фактично збільшив строк їх дії до 13 років, що не відповідає домовленості сторін. Строк дії договору починається з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору та його підписання, а не з моменту державної реєстрації. Товариством з обмеженою відповідальністю «Імекс ЛТД» (далі - ТОВ «Імекс ЛТД») було надруковано перші аркуші договорів оренди у 2009 році, тобто після укладення правочинів і до їх державної реєстрації. Вказані обставини свідчать про заміну відповідачем перших сторінок договорів оренди і внесення змін до оспорюваного пункту без згоди позивачів. Встановити, який вигляд мали перші аркуші угод на час їх підписання і до їх заміни, неможливо.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Агроконтракт-Н» задоволено. Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що строк дії договорів оренди починається після їх державної реєстрації, а не з моменту укладення. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели, що внаслідок заміни першого аркушу відбулася зміна пункту 9 оспорюваних ними договорів щодо строку їх дії і що ці зміни не відповідають її волевиявленню при укладенні угод. Висновки суду першої інстанції, що відповідачем після підписання оспорюваних договорів позивачами перед направленням їх для проведення державної реєстрації було замінено перші аркуші договорів, є припущеннями. За таких обставин у суду не було правових підстав для визнання недійсним вказаного пункту в частині «починаючи з дати державної реєстрації».

Додатковим рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2017 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2017 року, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним пункту 9 договорів оренди земельних ділянок. Наявними у справі доказами підтверджено, що у 2009 році орендар підмінив перші сторінки договорів, змінивши зміст вказаного пункту без згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Олександрівського районного суду Кіровоградської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 397/684/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).

За змістом статей 18, 20 Закону № 161-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться в порядку, встановленому законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,30 га, а ОСОБА_2 - власником земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 5,84 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, що підтверджується державними актами на право приватної власності на землю серії Р3 № 401942 та серії Р3 № 401900 відповідно.

03 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроконтракт-Н», а також між ОСОБА_2 та ТОВ «Агроконтракт-Н» були укладені договори оренди земельних ділянок № 57 та № 71 відповідно (далі - Договори), згідно з якими позивачі передали Товариству в оренду належні їм на праві власності вищевказані земельні ділянки строком на 10 років.

Пунктом 9 Договорів передбачено, що вони укладені строком на 10 (десять) років, починаючи з їх державної реєстрації.

Згідно з пунктом 43 Договорів вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації.

15 грудня 2010 року вказані Договори зареєстровано Олександрівським офісом Кіровоградської регіональної філіїДержавного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що вчинено записи у Державному реєстрі земель за № 45 (Договір № 57) та за № 04 (Договір № 71).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсним пункт 9 Договорів у частині «починаючи з дати його державної реєстрації», посилаючись на те, що відповідачем було замінено перші аркуші вказаних угод, редакція оспорюваного пункту не відповідає тій, щодо якої сторонами було досягнуто згоди при їх підписанні, а саме про те, що «договір укладено на 10 років. Дія договору закінчується 03 грудня 2017 року».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Встановлено, що на зворотній стороні перших аркушів Договорів міститься наступна інформація: «Друк «Імекс-ЛТД», м. Кіровоград, вул. Декабристів, 29, тел. (0522) 32-17-05, 22-79-30, ЗН 6331-09».

Довідкою ТОВ «Імекс-ЛТД» від 13 червня 2017 року підтверджується, що перша сторінка наданих для огляду договорів оренди є продукцією їх товариства згідно з заказом-нарядом № ЗН 6331-09, сформованим 09 грудня 2009 року на замовлення ТОВ «Агроконтракт-Н», на яких внесено, зокрема і прізвища позивачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Частиною третьою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачами не доведено ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, оскільки заміна відповідачем перших аркушів Договорів не може беззаперечно підтверджувати факт зміни умов цих правочинів, в тому числі змісту оспорюваного пункту. Крім цього, оспорюваний позивачами пункт 9 Договорів у повній мірі відповідає положенням вищенаведеної статті 18 Закону № 161-XIV та узгоджується з пунктом 43 Договорів, яким передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, а відтак строк дії оспорюваних договорів починається після набрання ними чинності, а не з моменту їх укладення.

Апеляційний суд правильно визнав безпідставними посилання позивачів на преюдиційність обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2016 року у справі № 397/935/16-ц, предметом розгляду якої були вимоги про визнання недійсним іншого договору оренди, а не договорів оренди земельних ділянок від 03 грудня 2007 року № 57 та № 71, укладених між позивачами у цій справі та ТОВ «Агроконтракт-Н».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. С. Жданова

М. Ю. Тітов