Справа № 296/8569/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"09" січня 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

секретаря Могилевець В.С.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що перебував із ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 07.08.1987 року по 22.11.1994 року. За час сумісного проживання, ними, як подружжям, було здійснено прибудову, загальною площею 74,10 кв.м., яка складається із трьох жилих кімнат, площею 53,10 кв. та підсобних приміщень, площею 21 кв.м. за адресою: м. Житомир, пров. Мічурінський, 3. Згідно рішення Житомирського міськвиконкому від 13.07.1995 року за № 374 прибудова була прийнята в експлуатацію на імя відповідача - ОСОБА_2.

Позивач вказує, що постійно проживає у зведеній прибудові та здійснює відповідні виплати, однак, починаючи з 2016 року і по теперішній час між ним та відповідачем стали виникати непорозуміння. З метою захисту свого порушеного права, яке виникло влітку 2016 року, позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями щодо досудового врегулювання. Зі слів позивача відповідач визнає, що прибудова, в якій проживає позивач, є спільною сумісною власністю, тому її слід розподілити. Просить ухвалити рішення, яким поділити житлову прибудову літ. «А-1» за адресою: м. Житомир, пров. Мічурінський, 3, яка є спільною сумісною власністю подружжя, і складається із приміщень: 2-1 коридору, площею 6,7 кв.м., 2-2 ванної кімнати, площею 2,1 кв.м., 2-3 кухні, площею 12,2 кв.м., 2-4 жилої кімнати, площею 16,1 кв.м., 2-5 жилої кімнати, площею 20,1 кв.м., 2-6 жилої кімнати, площею 16,9 кв.м., загальною площею 74,1 кв.м.. При цьому просив виділити йому приміщення: 2-1 коридор, площею 6,7 кв.м., 2-2 ванну кімнату, площею 2,1 кв.м., 2-3 кухню, площею 12,2 кв.м., 2-4 жилу кімнату, площею 16,1 кв.м., загальною площею: 37,1 кв.м..

Ухвалою суду від 24 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі.

01 лютого 2017 року від відповідача надійшли письмові заперечення у справі, в яких вона просила повністю відмовити у позові з тих підстав, що дана прибудова поділу не підлягає, оскільки право власності на прибудову в установленому законом порядку не зареєстровано, другий поверх є самочинним будівництвом та непридатним для проживання. В установленому законом порядку дозвіл надавався лише на будівництво жилої кімнати, кухні, коридору, ванної кімнати, загальним зовнішнім розміром 6,30 х 7,30 м., дозвіл на будівництво другого поверху відсутній. Також заперечила той факт, що нею визнається належність спірної прибудови до режиму спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, право позивача на 1/2 частку спірної прибудови. Зазначила, що прибудова до частини будинку, яку позивач простить суд поділити, будувалася її матір'ю - ОСОБА_3 та за її кошти, оскільки в 90-х роках вони з позивачем не отримували заробітної плати, тому придбання будівельних матеріалів та будівництво велося за кошти її матері, а вони з позивачем брали участь у будівництві своєю трудовою участю.

03 березня 2017 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, яку просив розглянути разом із первісним позовом, та просив визнати за ним право власності на самочинно зведену прибудову за адресою: м. Житомир, пров. Мічурінський, 3, яка складається із приміщень: 2-1 коридору, площею 6,7 кв.м., 2-2 ванної кімнати, площею 2,1 кв.м., 2-3 кухні, площею 12,2 кв.м., 2-4 жилої кімнати, площею 16,1 кв.м., жилої кімнати 2-5, площею 20,1 кв.м., жилої кімнати 2-6, площею 16,9 кв.м., загальною площею 74,10 кв.м., визнавши її спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину прибудови. В решті позовні вимоги, викладені в первісному позові, просив залишити без змін.

За клопотанням позивача, судом 23 березня 2018 року винесено ухвалу про призначення судової будівельно-технічної експертизи, провадження у справі зупинено.

28 вересня 2018 року на адресу суду надійшов висновок експерта №25/09-2018 від 27 вересня 2018 року. Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року відновлено провадження у справі.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали первісний позов та просили його задовольнити, уточнені позовні вимоги просили не враховувати при винесенні рішення.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позову.

За загальним правилом, визначеним у частині 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, за змістом ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету позову на власний розсуд.

Упродовж судового розгляду справи, позивач та його представник змінили підстави заявленого позову (а.с.94,95), проте у подальшому наполягали на задоволенні позовних вимог в первісній редакції (а.с.2-4).

Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.08.1987 року по 22.11.1994 року. За час сумісного проживання, ними, як подружжям, було здійснено прибудову, загальною площею 74,10 кв.м., яка складається із трьох жилих кімнат, площею 53,10 кв.м. та підсобних приміщень, площею 21 кв.м. за адресою: м. Житомир, пров. Мічурінський, 3. Згідно рішення Житомирського міськвиконкому від 13.07.1995 року за № 374 прибудова була прийнята в експлуатацію на імя ОСОБА_2.

Як вказує позивач, за даною адресою у зведеній прибудові постійно проживає він та здійснюю відповідні виплати. В теперішній час між ним та відповідачем стали виникати непорозуміння, тому для захисту свого порушеного права, яке виникло влітку 2016 року, він неодноразово звертався до відповідача. Підтвердженням цьому представлено у справі претензії щодо досудового врегулювання, які направлялись відповідачу, та відповіді на них. Сімейні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Згоди між сторонами на добровільний поділ спільного сумісного майна досягнуто не було, у зв'язку з чим позивач у жовтні 2016 року вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Непогодження відповідача щодо заявлених вимог фактично зводяться до заперечення факту здійснення прибудови до вищевказаної частини будинку, саме за спільні кошти подружжя, оскільки відповідач стверджує, що зазначена спірна частина нерухомості будувалася її матір'ю ОСОБА_3 та за її кошти, у звязку з тим, що в 1990 роки сторони не отримували заробітної плати, і придбання будівельних матеріалів та будівництво велося за кошти її матері.

На спростування вказаних відповідачем обставин, позивачем було представлено письмові докази (а.с.36-92): документи на придбання будівельних матеріалів (квитанції, накладні), ощадні і трудову книжки, зошит підприємця, технічну документації тощо. Вказані письмові докази у своїй сукупності фактично спростовують твердження відповідача щодо відсутності у позивача доходів в період здійснення будівництва прибудови за адресою: м. Житомир, пров. Мічурінський, 3. Так, представлені позивачем квитанції і накладні підтверджують здійснення саме ним витрат на придбання будівельних матеріалів у вищенаведений період часу, ощадні і трудова книжки підтверджують факт наявності доходів від працевлаштування та заощаджених коштів на здійснення зазначених витрат.

Проте, факт використання позивачем вказаних матеріалів саме на здійснення спірного будівництва мав доводитись показами свідків (а.с.97), однак після подання позивачем заяви про розгляд його вимог у первісній редакції (а.с.157) від допиту свідків сторона позивача відмовилась і просила розглянути справу на підставі наявних у ній письмових доказів.

З огляду на це, з врахуванням заперечення відповідачем факту будівництва прибудови за спільні кошти, припустимий висновок суду про те, що придбані позивачем будівельні матеріали використовувались саме на здійснення спірного будівництва, без відповідного доказування цього факту належними і допустимим доказами,зокрема показами свідків, не може бути прийнятним і вважатись правомірним і неупередженим, оскільки не може ґрунтуватись на припущеннях.

Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.ст. 13, 41 Конституції України, статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), та ст.1 Протоколу №1 до неї, Сімейним Кодексом України, Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, і виникають із порядку набуття права спільної сумісної власності на майно жінки та чоловіка.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі «Рябих проти Росії», пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі «ОСОБА_21 проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У пункті 50 рішення у справі «Беллет проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Згідно з п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

При цьому, суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що «право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі «Дюлоранс проти Франції»; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи.

При цьому суд звертає увагу сторін, що обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача.

Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача.

Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

При цьому, обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення обєкт захисту буде відсутній.

Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст.1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України.

Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено уст. 317 ЦК України. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

У частині 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

У силу ч.1 та ч. 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст.368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Верховний Суд України у своїх постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Для правильного застосування положень ст. 60 СК України щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Суд також зазначає, що обов`язок доказування позовних вимог покладено саме на позивача, а в матеріалах справи відсутні будь-які належні чи допустимі докази спільного вкладання подружжям ОСОБА_2 коштів, саме у здійснення прибудови до будинку сторін.

За таких обставин, враховуючи положення ст.ст.57,60 СК України, суд приходить до висновку, що спірна прибудова, що розташована за адресою: м. Житомир, пров. Мічурінський, 3, хоча і збудована під час перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі, не набула статусу спільної сумісної власності подружжя, та відповідно не підлягає поділу між сторонами у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено факт того, що прибудова до будинку за адресою: м. Житомир, пров. Мічурінський, 3 є майном, що збудоване за спільні кошти подружжя, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57,60,63,69,70 СК України, ст.368 ЦК України, ст.ст.4,10,11,13, 206, 258,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення в порядку ст. 354 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Корольовський районний суд м. Житомира.

Cуддя Р. А. Галасюк