КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 756/4579/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.

Апеляційного провадження: 22-ц/824/125/2019доповідач: Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору укладеним, стягнення пені за неналежне виконання умов договору та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору укладеним, стягнення пені за неналежне виконання умов договору та зобов'язання вчинити певні дії.

В позові просив суд постановити рішення з тлумачення змісту та істотних умов усного правочину з виробництва і реалізації бруса для виготовлення «сендвіча» від 08.06.2014 року за Договором № 01/02 від 15.08.2012 року, як реального факту, що був укладений, виконувався, є дійсним, залишається обтяженим правами та зобов'язаннями сторін та має суттєве юридичне значення; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3, неустойку (пеню) за умисне неналежне виконання істотних умов, невиконання і прострочення виконання боргових зобов'язань та односторонню відмову від виконання зобов'язань в натурі за усним правочином з виробництва і реалізації бруса для виготовлення «сендвіча» від 08.06.2014 року за договором №01/02 від 15.08.2012 року нараховану станом на 01.04.2016 року у розмірі 19 860 грн.; зобов'язати примусово виконати відповідні дії - відтворення відповідних правоутворюючих розрахункових документів на товарну продукцію власного виробництва за усним правочином з виробництва і реалізації бруса для виготовлення «сендвіча» від 08.06.2014 року за Договором №01/02 від 15.08.2012 року в натурі та надання їх позивачу за місцем виконання правочину, у термін та спосіб визначений нормами та положеннями чинного законодавства; визначити та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3, грошове відшкодування за завдану моральну шкоду, яку споживач - потерпілий, зазнав унаслідок моральних, душевних, фізичних страждань та інших негативних явищ, що настали через незаконні, вині дії відповідача.

В обґрунтування позову посилався на те, що за період травня-серпня 2012 року між ним та фізичною особою ОСОБА_4 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 укладено усні договори щодо виконання правочинів з виробництва на території промбази у селі Воропаєво, Вишгородського району Київської області дерев'яних конструкцій, столярних виробів і пиломатеріалів за узгодженими цінами, обсягом, вартістю і асортименті на протязі одного - півтора року, штабелювання, складування та схоронності їх на накритому складському майданчику.

Пиломатеріали були виготовлені та штабельовані на майданчику промбази, але товарно-транспортні та платіжні документи від ФОП ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_3 не були передані.

Неодноразові вимоги ОСОБА_3 про надання споживачу розрахункових документів на товар проігноровані, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом в порядку Закону України «Про захист прав споживачів».

В процесі розгляду справи позивач неодноразово подавав заяви, крім іншого, про «уточнення позовних вимог» у яких також просив: визнати судом межі, підстави і пріоритети правової сфери з застосування актів законодавчої бази….; визнання судом наявності цивільного права позивача, як споживача, замовника, кредитора, покупця….; визнання судом обов'язку суду щодо захисту цивільного права позивача, як споживача ….; визнання судом наявності або відсутності господарського права відповідача, за юридичним фактом - вчинення правочину, шляхом визнання судом його господарської компетентності ….; визнання судом юридичних фактів вчинення правочинів; визнання юридичного факту порушення майнових і немайнових прав, благ і свобод позивача; визнання відповідача - правопорушником; присудити відповідача - правопорушника до примусового виконання зобов'язання в натурі; присудити стягнення з відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3, 26 грудня 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи та їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що суд першої інстанції знехтував тим, що судове рішення повинно відповідати нормам і положенням Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право» та законів України, які визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а саме: законодавства про захист прав споживачів, що складається з Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, ГК України, Податкового Кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України №833 «Про порядок провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів», Постанови Верховного Суду України та інших нормативно-правових актів чинного національного законодавства та певних міжнародних договорів, що містять вимоги, норми і положення про захист прав людини, громадянина і споживача, а тому оскаржуване судове рішення не відповідає критеріям верховенства права, а саме: доброчесності, законності та обґрунтованості, справедливості і своєчасності, об'єктивності і неупередженості у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону.

Судом першої інстанції було свідомо не враховано положення ст. 51 ЦК України, відповідно до якої, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 213 ЦК України, позивачу було відмовлено у можливості тлумачення змісту і істотних умов правочину, тим самим суд позбавив можливості постановити законне рішення. Правила тлумачення правочину (ч.ч.3-4 ст.213 ЦК України) мали застосовуватися при автентичному тлумаченні правочину його сторонами, так і при тлумаченні правочину судом, якщо при автентичному тлумаченні вказана норма має характер рекомендацій, то у випадку тлумачення змісту правочину судом, застосування правил ч. 3 і 4 ст. 213 ЦК України є обов'язковим.

Суд першої інстанції свідомо та умисно, протизаконно, на свій розсуд змінив статус відповідача, фальсифікував рішення в судовому процесі та свідомо недобачав невідповідність своїх дій до положень ст. 61 Конституції України.

Відповідно до ст. 49 ГК України, за завдані шкоду і збитки, підприємець несе майнову та іншу встановлену законом відповідальність, якої відповідач намагається уникнути за допомогою протиправних дій суду.

В матеріалах справи відсутні ухвалені судом першої інстанції судові рішення щодо вимог позивача - заяв, клопотань.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

03 січня 2019 року ухвалою Київського апеляційного суду, провадження по справі було відкрито, та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

21 січня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання з боку позивача ОСОБА_3, в якому він просить суд розглядати справу у порядку загального позовного провадження та відредагувати в тексті ухвали Київського апеляційного суду від 03.01.2019 року про відкриття апеляційного провадження неточності, а саме: об'єкт позову та статус відповідача по справі.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України колегія суддів ухвалила слухати справу у порядку спрощеного провадження.

Згідно зі ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) ціну позову;

2) значення справи для сторін;

3) обраний позивачем спосіб захисту;

4) категорію та складність справи;

5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;

6) кількість сторін та інших учасників справи;

7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи зазначену процесуальну норму колегія суддів не вбачає підстав для розгляду справи у порядку загального провадження.

22 січня 2019 року ОСОБА_3 подав декілька клопотань, про виклик в судове засідання в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12, та заяву про допит ОСОБА_3 - апелянта, у якості свідка під присягою.

А також клопотання, в якому позивач просить суд постановити ухвалу «Про виклик судовою повісткою учасників справи, для участі з підготовки до розгляду у апеляційному провадженні справи у судовому засіданні і вчинення певних процесуальних дій та про повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового розгляду».

Колегія суддів зазначає, що справа розглядається у порядку спрощеного судового провадження.

Питання про виклик та допит свідків повинно було вирішуватися у суді першої інстанції.

Позивач був присутній в судових засіданнях та мав можливість на реалізацію своїх процесуальних прав про виклик та допит свідків, колегія суддів лише перевіряє рішення суду першої інстанції в межах заявлених апелянтом вимог. У разі не задоволення його клопотання про виклик та допит свідків він міг зазначити про це у своєї апеляційної скарзі.

Тому колегія суддів, з урахуванням самого правового спору між сторонами, який доводиться іншими засобами доказування ніж свідками, не вбачає підстав для їх виклику та допиту.

Щодо допиту апелянта у судовому засіданні в якості свідка, то він не був позбавлений права надати суду свої письмові пояснення з викладенням своїх доводів.

30 січня 2019 року з боку апелянта ОСОБА_3 надійшли клопотання, про витребування від Державної податкової інспекції Вишгородського району Київської області офіційні письмові свідчення про фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, щодо запиту витягу інформації про об'єкт «Хімсклад», що належить фізичній особі ОСОБА_4 на праві приватної власності, запиту про відповідача як ФОП за кодом суду до ЄДРФФОП, витребування від Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва офіційних письмових свідчень про фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, надання можливості витлумачення позивачем змісту та істотних умов вчинення та виконання правочину №6 від 08.06.2014 року, за юридичними фактами: замовлення, купівлі/продажу, набуття права власності та використання пиломатеріалів, виконання відповідачем цивільних обов'язків та господарських зобов'язань за повним циклом виробничо-торгівельно збутової операції, з перебігом права власності на товар, як складової частини з виготовлення комплекту будівельних пиломатеріалів за публічним Договором №01/02 від 15.08.2012 року.

04 лютого 2019 року з боку ОСОБА_3 надійшло клопотання, про забезпечення речових доказів, шляхом їх огляду, докладного опису, фотографування, відеозапису та реєстрації за їх місцем виготовлення і місцезнаходженням на цей час на продбазі за адресою: АДРЕСА_1, з постановленням відповідної ухвали суду про час, дату та місце проведення судового засідання з проведення додаткових процесуальних дій з забезпечення судом збирання речових доказів, з наданням її копії сторонами та визначеному колу свідків. Залучити до вчинення відповідних процесуальних дій власника продбази об'єкту «ХІМСКЛАД», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_4 Складений протокол огляду речових доказів за їх місцем виготовлення й місцезнаходженням, підписаний всіма особами, які братимуть участь в огляді, з усіма доданими і складеними або звіреними під час огляду на місці планами, кресленнями, копіями документів, а також зроблені під час огляду фотознімки інших письмових і речових доказів, відеозаписи, корті мають суттєве юридичне значення, важливі і необхідні для дослідження і судового провадження та постанови судом чесного, справедливого, законного та обґрунтованого рішення суду по справі - залучити до матеріалів справи, як належні та допустимі речові та письмові докази, копію яких надати заявнику (споживачу, позивачу, апелянту).

Згідно зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин.

Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладене колегія суддів розглядає справу на підставі тих матеріалів які є в справі і були долучені судом першої інстанції.

Підстав для витребування, огляду та долученя до справи нових доказів колегія суддів не вбачає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження укладення між сторонами усних договорів позивачем надано суду лише копії записів, які містять назви предметів, розміри та цифри. (Том 1 а.с. 8-10)

Жоден з наданих записів не містить ознак договору та підтвердження обставин справи.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем також не було надано доказів на підтвердження порушення відповідачем ОСОБА_4 договору оренди укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 і ОСОБА_3

А також суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги щодо: постановлення рішення з тлумачення змісту та істотних умов усного правочину, як реального факту, що був укладений, виконувався, є дійсним, залишається обтяженим правами та зобов'язаннями сторін та має суттєве юридичне значення; визнання судом меж, підстав і пріоритетів правової сфери з застосування актів законодавчої бази…; визнання судом наявності або відсутності господарського права відповідача, за юридичним фактом - вчинення правочину, шляхом визнання судом його господарської компетентності ….; визнання юридичного факту порушення майнових і немайнових прав, благ і свобод позивача; визнання відповідача правопорушником винним; - виходять за межі визначені законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам даної процесуальної норми.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В своєму позові позивач зазначав, що між ним та відповідачем діючим у якості фізичної особи, та фізичної особи-підприємця була досягнута домовленість та укладені усні довгострокові договори щодо виробництва відповідачем на його обладнанні та з його сировини, для споживчих потреб позивача дерев'яних будівельних конструкцій, столярних виробів і пиломатеріалів, за узгодженими сторонами параметрами, цінами, обсягами, вартістю і асортименті на протязі півтора року, штабелювання, складування та схоронності їх на критому складському майданчику промбази ОСОБА_4

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно д ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Згідно зі ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Доказів в порядку ст.ст. 81, 83 ЦПК України на підтвердження укладення правочинів між сторонами позивачем не надано.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з матеріалами справи на підтвердження своїх доводів щодо укладення між сторонами усних договорів позивач надав суду лише копії записів, які містять назви предметів, розміри та цифри (Том 1 а.с. 8-10).

Колегія суддів вважає, що надані копії є неналежними доказами які підтверджують існування правовідносин між сторонами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач у відповідності до ст.81 ЦПК України, не довів обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Також колегія суддів вважає вірним посилання суду першої інстанції на рекомендації Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, де при вирішенні судами справ про захист прав споживачів суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів» за яким споживачем права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють товари, надають послуги.

Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року регулює відносини між споживачами товарів робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Сфера дії Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на відносини які виникають між фізичними особами.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції знехтував тим, що судове рішення повинно відповідати нормам і положенням Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право» та законів України, які визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а саме: законодавства про захист прав споживачів, що складається з Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, ГК України, Податкового Кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України №833 «Про порядок провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів», Постанови Вверховного Суду України та інших нормативно-правових актів чинного національного законодавства та певних міжнародних договорів, що містять вимоги, норми і положення про захист прав людини, громадянина і споживача, а тому оскаржуване судове рішення не відповідає критеріям верховенства права, а саме: доброчесності, законності та обґрунтованості, справедливості і своєчасності, об'єктивності і неупередженості, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо положень ст. 51 ЦК України, оскільки позов був заявлений до фізичної особи ОСОБА_4, а тому підстав для застосування зазначеного положення закону немає.

Доводи апелянта, про те, що йому було відмовлено у можливості тлумачення змісту і істотних умов правочину встановлена ч.ч.3-4 ст.213 ЦК України апелянтом не доведені та підтверджені.

Зміна статусу відповідача судом першої інстанції не відбулася. Суд першої інстанції виходив з кола осіб зазначених позивачем.

Не доведеність позивачем свого позову належними доказами не може покладати майнову та іншу встановлену законом відповідальність на сторону вина якої не доведена та не встановлена судом.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль