ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 643/6218/15-ц

провадження № 22ц/818/335/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О.. Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк», представник позивача - Шевченко А.О.,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, представник відповідача - ОСОБА_6

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5, представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк», представник відповідача за зустрічним позовом - Шевченко А.О.,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року в складі судді Сугачової О.О.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір HAEHAU12180010, згідно умов якого банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит у розмірі 20 220,00 доларів США строком до 18 червня 2013 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором, шляхом сплати щомісячних платежів.

Вказав, що банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 20 220,00 доларів США.

Зазначив, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 22 січня 2015 року за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 54 140,78 доларів США, яка складається з: 11 480,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 15 781,83 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 958,29 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 25 919,91 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Вказав, що в забезпечення виконання зобов'язання за договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки №1 від 19 червня 2006 року.

Зазначив, що банком направлено відповідачам вимогу про погашення заборгованості, проте, вона залишена без задоволення.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість у розмірі 54 140,78 доларів США, що за курсом 15,76 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 853 258,69 грн. за кредитним договором HAEHAU12180010 від 19 червня 2006 року та судові витрати.

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» про припинення договору поруки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору HAEHAU12180010 від 19 червня 2006 року кредит надавався на строк до 18 червня 2013 року включно, а порушення зі сплати кредиту почались ще з 30 грудня 2008 року, отже, шестимісячний строк, протягом якого можливо звернутись до суду з позовною заявою до поручителя сплив, а дія поруки припинилась.

Вказала, що оскільки вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки не було пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, це зумовило припинення зобов'язання поручителя.

Просила визнати поруку, встановлену договором поруки №1 від 19 червня 2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» такою, що припинилась.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» - задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 13 238,42 доларів США, що за курсом 15,767642 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 208 738, 67 грн., з яких: 3651,59 доларів США - заборгованість за кредитом; 9323,77 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 263,06 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 104 535,68 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 14 982, 45 доларів США, що за курсом 15,767642 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 236 237,91 грн., з яких: 7829,16 доларів США - заборгованість за кредитом; 6458,06 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 695,23 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 76488,68 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; в задоволенні іншої частині позовних вимог - відмовлено; в задоволенні вимог зустрічного позову - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3653, 00 грн., в рівних частинах з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2006 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити банку в задоволенні позову до ОСОБА_5; визнати поруку, встановлену договором поруки №1 від 19 червня 2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» такою, що припинилась.

Апеляційна скарга в оскаржуваній частині мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, і як доводи апеляційної скарги в оскаржуваній частині виклала вимоги зустрічного позову. Вказала, що строк пред'явлення вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням, та враховуючи, що несплата позичальником платежів почалась з 30 грудня 2008 року, шестимісячний строк, протягом якого можливо було звернутися до суду з позовом до поручителя, сплив ще у червні 2009 року, а дія поруки припинилась; що умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не свідчить про те, що цим договором установлено строк припинення поруки; що строк дії кредитного договору закінчився 18 червня 2013 року, у зв'язку з чим стягнення з неї заборгованості є неправомірним; що пеню нараховано після спливу строку кредитування, крім того, нею було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині - змінити.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що з ОСОБА_5 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, процентами та комісією, нарахована за три роки до звернення позивача до суду, та пеня у гривні, нарахована за рік до звернення позивача до суду з позовом, при цьому розмір пені значно перевищує суму боргу, у зв'язку з чим вона підлягає зменшенню; підстави для визнання поруки припиненою відсутні.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 червня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір HAEHAU12180010, згідно умов якого банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит у розмірі 20 220,00 доларів США на строк до 18 червня 2013 року включно на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії щомісячно в період сплати у розмірі 0,13% від суми виданого кредиту. Періодом сплати є період з 21 по 28 число кожного місяця.

Згідно пункту 4.1. кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань за цим договором він зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 1,00 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. У випадку, якщо кредит видається у іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Взяті на себе зобов`язання за договором від 19 червня 2006 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_4 кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_4 зобов`язання за договором від 19 червня 2006 року належним чином не виконав.

Із розрахунку заборгованості за договором HAEHAU12180010 від 19 червня 2006 року вбачається, що ОСОБА_4 станом на 22 січня 2015 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 140,78 доларів США, яка складається з: 11 480,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 15 781,83 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 958,29 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 25 919,91 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки №1 від 19 червня 2006 року, відповідно до умов якого відповідач, як поручитель, на добровільних засадах прийняла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем за зобов'язаннями відповідача ОСОБА_4 з виконання кредитного договору.

У випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по сплаті кредиту здійснено 30 липня 2007 року у розмірі 10,76 доларів США.

13 березня 2015 року банком на адреси відповідачів направлено повідомлення про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2006 року протягом 5 днів з дня отримання повідомлення.

З поштового реєстру № 4 позовів, направлених до Московського районного суду м. Харкова згідно накладної № 32125398 вбачається, що з позовом до відповідачів банк звернувся 09 квітня 2015 року.

З клопотанням про застосування наслідків спливу строку позовної давності ОСОБА_5 звернулась до суду першої інстанції 27 серпня 2018 року.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання.

Так, 19 червня 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав на строк до 18 червня 2013 року включно кредитні кошти у розмірі 20 220,00 доларів США, які зобов'язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві з 21 до 28 числа кожного місяця щомісячний платіж упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 28 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, а тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 18 червня 2013 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 18 червня 2013 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 28 числа кожного місяця. Починаючи з 19 червня 2013 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18 зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, після 18 червня 2013 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

З розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що банком безпідставно нараховано передбачені договором проценти поза межами визначеного договором строку кредитування, і ці обставини не враховані судом при вирішенні спору.

Позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 19 червня 2013 року до 09 квітня 2015 року позовна давність не може бути застосована.

Судова колегія також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача пені, нарахованої за останній рік до звернення банку з позовом до суду.

Так, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду, оскільки строк кредитування на момент звернення до суду сплив.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

До позовних вимог щодо сплати процентів за період після 18 червня 2013 року не підлягають застосуванню наслідки спливу строку позовної давності, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, отже така вимога банку є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Оскільки до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність у один рік, яка обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені, та враховуючи сплив строку кредитування на час звернення до суду з позовом, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені за останній рік також не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи, що строк кредитування погоджено до 18 червня 2013 року, розрахунок заборгованості складено станом на 22 січня 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся 09 квітня 2015 року, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за період з 09 квітня 2012 року у розмірі 3651,59 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 22 січня 2015 року становить 57 576, 96 грн., процентами за користування кредитними коштами за період з 09 квітня 2012 року по 18 червня 2013 року у розмірі 3733, 33 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 22 січня 2015 року складає 58 865, 65 грн. та заборгованість за комісією за користування кредитом в розмірі 263, 06 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 4147, 83 грн., а всього, 7647, 98 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 22 січня 2015 року складає 120 590, 44 грн. При цьому суд частково врахував розрахунок заборгованості, наданий банком в суді першої інстанції за період з 09 квітня 2012 року по 22 січня 2015 року ( а. с. 19, 20, т. 2).

В суді апеляційної інстанції представник банку цей розрахунок підтримав та надав пояснення щодо нього.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції заперечував проти нарахування процентів та комісії.

Таким чином, ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідачі мають заборгованість перед банком, однак, суму заборгованості визначив, не врахувавши вимог чинного законодавства.

У зв'язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні саме в частині визначення суми заборгованості, яка становить 7647, 98 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 120 590, 44 грн. та складається з заборгованості за тілом кредиту за період з 09 квітня 2012 року у розмірі 3651,59 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 22 січня 2015 року становить 57 576, 96 грн., заборгованості за процентами за користування кредитними коштами за період з 09 квітня 2012 року по 18 червня 2013 року у розмірі 3733, 33 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 22 січня 2015 року складає 58 865, 65 грн. та заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 263, 06 доларів США, що за курсом 15,767642 грн. відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 22 січня 2015 року складає 4147, 83 грн. При цьому судова колегія відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України виходить за межі апеляційної скарги в цій частині, оскільки мова йде про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості.

Разом з тим судова колегія погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні зустрічного позову щодо припинення поруки за договором №1 від 19 червня 2006 року, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що у забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки №1 від 19 червня 2006 року, відповідно до умов якого відповідач, як поручитель, на добровільних засадах прийняла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем за зобов'язаннямм відповідача ОСОБА_4 з виконання кредитного договору.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Згідно пункту 11 договору поруки від 19 червня 2006 року цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

З пункту 12 вказаного договору поруки вбачається, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту повернення кредиту за кредитним договором.

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснив, що саме пункт 12 договору поруки вказує на те, що договір поруки має строк дії і він не закінчився. При цьому посилався на постанови Верховного Суду від 25 січня 2018 року (справа №668/4463/15-ц) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 726/1696/15-ц).

Представник відповідача в свою чергу в суді апеляційної інстанції заперечував проти цього та вважав, що строк договору поруки не визначено.

Зважаючи на те, що в укладеному між кредитором і поручителем договорі поруки встановлено строк припинення поруки - п'ять років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя до спірних правовідносин не застосовується, таким чином, вимоги ОСОБА_5 щодо припинення поруки є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції в цій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в цій частині, а стосуються переоцінки доказів.

У зв'язку з чим підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами також не вбачається.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року - змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» 7647, 98 доларів США, що за курсом 15,767642 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 120 590, 44 грн., з яких: 3651, 59 доларів США - заборгованість за кредитом, що за курсом 15,767642 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 57 576, 96 грн.; 3733, 33 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, що за курсом 15,767642 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 58 865, 65 грн., 263, 06 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, що за курсом 15,767642 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 січня 2015 року складає 4147, 83 грн.

Рішення суду в частині відмови ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову та стягнення судових витрат - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І.Колтунова

Повний текст постанови складено 06 лютого 2019 року.