Єдиний унікальний номер судової справи № 489/2975/17
Провадження № 22-ц/812/245/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М. Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю позивача - ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., вступна та резолютивна частина проголошена о 14 год. 25 хв., повний текст складено 20 листопада 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та залучений до участі у справі як орган опіки та піклування - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що з 04 вересня 2004 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2010 року розірвано.

За час перебування у шлюбних відносинах ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась донька ОСОБА_6.

Зазначає, що після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, у вихованні неповнолітньої доньки участі не приймає, спілкування з нею уникає. На теперішній час ОСОБА_4 створив нову сім'ю та у нього народилась друга дитина, у зв'язку з чим часу на виховання та розвиток їхньої спільної доньки він зовсім не приділяє.

Крім того, вказувала, що вона перебуває у цивільному шлюбі від якого має дитину. Зі своїм теперішнім цивільним чоловіком вони бажають зареєструвати шлюбні відносини та він має намір удочерити її доньку ОСОБА_6, задля створення повноцінної сім'ї.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2017 року до участі у справі, як орган опіки та піклування залучено виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. ОСОБА_4 попереджений про неприпустимість в подальшому порушення з його боку батьківських обов'язків щодо його малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та про їх можливі наслідки у разі неналежного виконання - позбавлення батьківських прав. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, мотивуючи яку вказувала, що відповідач ухиляється від виконання свої батьківських обов'язків, зустрічатися з дитиною не бажає, а тому посилаючись на ст. 164 СК просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили про її задоволення.

Відповідач та його представник у суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в м. Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських селищних рад. Отже, в даній цивільній справі органом опіки та піклування - є виконавчий комітет Миколаївської міської ради, який було залучено судом до участі у справі.

За такого, не є належним представником органу опіки та піклування без належно оформленої довіреності - представник служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з'явилися до суду.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з'явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Зі змісту ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст. 2,4, 12-13, 367 ЦПК України вбачається, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, згідно із ст.81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Вищенаведеному оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 04 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2010 року (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки ЖКП «Південь» місце проживання ОСОБА_6 зареєстровано разом з матір'ю (а.с.10).

Згідно характеристики Миколаївської загальноосвітньої школи № 42 від 17 травня 2017 року ОСОБА_6 з 01 вересня 2014 року навчається у Миколаївській загальноосвітній школі № 42. Дитина виховується матір'ю та вітчимом, які постійно підтримують зв'язок зі школою та класним керівником та систематично відвідують батьківські збори (а.с.12).

З довідки дитячо-юнацької спортивної школи № 3 Управління у справах фізичної культури та спорту Миколаївської міської ради №68 від 31.03.2017 року, ОСОБА_6 займається в дитячо-юнацькій спортивній школі № 3 на відділенні художньої гімнастики (а.с.13).

Зі змісту характеристики ТОВ «ДССК» від 15 березня 2018 року за № 15-03/29 слідує, що ОСОБА_4 з 05 січня 2016 року по теперішній час працює в ТОВ «Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія» на посаді електромеханіка, характеризується позитивно, випадків порушення трудової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності не було (а.с.37).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2010 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини з усіх видів заробітку. Дане рішення відповідачем виконується, що підтверджується довідкою ТОВ «Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія», із заробітної плати ОСОБА_4 відраховуються аліменти на утримання дитини за виконавчим провадженням № 44217647 від 04 квітня 2016 року. На час звернення до суду заборгованість по виплаті аліментів відсутня (а.с.38).

Згідно із ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України).

З наданого виконавчим комітетом Миколаївського міської ради висновку від 30 липня 2018 року вбачається, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є недоцільним та суперечить інтересам дитини Крім того, відповідно до соціально-психологічного висновку, наданому Миколаївським міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, відношення ОСОБА_6 до рідного батька є складним і суперечливим, у дитини не має спогадів з раннього дитинства про батька, оскільки він пішов з сім'ї коли дитині було 2 роки, але вже чотири роки поспіль вона спілкується з батьком раз на рік на свій день народження. Дитина не вважає його членом сім'ї та ображається на те, що батько покинув її, але вважає його хорошим, добрим, іноді сумує та хоче бачити його частіше (а.с.55-56).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ч.ч.1,2 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст.164СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків ( ст. 165 СК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначала його ухилення від виконання обов'язків з виховання дитини. Крім того, новий чоловік, з яким проживає позивач, бажає усиновити доньку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є виключним та надзвичайним заходом впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого заходу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, заходи впливу до відповідача не вживалися. Невиконання батьківських обов'язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання. Суд вважає необхідним, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові налагодити родинні стосунки з донькою, як на теперішній час так і на майбутнє.

З таким висновком суду першої інстанція погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно п.п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п.п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками

Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов'язку і невиконання обов'язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Проте, позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано належних, достатніх і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, хоча це є його процесуальним обов'язком. А проживання позивачки з новим чоловіком, який бажає усиновити дитину, не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставами для позбавлення відповідача батьківських прав.

Також позивачем не доведено, що у разі позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітньої ОСОБА_6 можливе настання позитивного результату у долі останньої.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зустрічі батька з дитиною не приносять ніякої користі та травмують її не знайшли свого беззаперечного підтвердження в матеріалах справи.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18.12.2008 року).

Отже, у кожному випадку треба виявили і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не надасть дитині полегшення.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки позивачем не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання доньки, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання батька до належного виконання своїх обов'язків.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Безумовно участь відповідача у вихованні доньки є недостатньою, але підстави для застосування до відповідача крайньої міри за умови, що до відповідача раніше не вживалися заходи реагування, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ніяк не піклується про дитину, не цікавиться її життям, фізичним, моральним та духовним розвитком, безпідставні, висновків судів не спростовують.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 року у справі № 214/1048/15-ц, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.12.2018 року у справі № 583/1259/15-ц, від 26.12.2018 року у справі № 161/13190/17.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 06 лютого 2019 року.