ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
05 лютого 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М.,
за участі секретаря Омельчук С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.11.2017 року, у якому крім неї зареєстрований її син ОСОБА_2, який з 2017 року жодного дня у вказаній квартирі не проживав. Відповідач ОСОБА_2 не проживає в вищевказаній квартирі без поважних причин, всі витрати, повязані з утриманням та обслуговуванням квартири, сплатою комунальних платежів і податків покладені тільки на позивачку. Крім цього, позивач має намір оформити субсидію, а реєстрація особи, яка не проживає за даною адресою є перешкодою у вирішенні даного питання.
Таким чином, позивач просить визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою 30 по вул. Транспортная. 16 в м. Фастові Київської області.
18 грудня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 23 січня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не зявилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Також, через канцелярію суду 05.02.2019 року по вищевказаній справі надано пояснення свідка ОСОБА_3, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_3 знає ОСОБА_1 з травня 2018 року, вона представляє її інтереси як ріелтор, неодноразово була у квартирі позивача АДРЕСА_2, однак жодного разу у квартирі не зустрічала сина позивача ОСОБА_2 та не бачила чоловічих речей у квартирі. ОСОБА_1 казала їй, що її син у Фастові не проживає, з нею не спілкується і про його місце знаходження вона не знає.
Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеним оголошення на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про його виклик до суду.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.11.2017 року /а.с.12/.
В належній позивачу квартирі зареєстрований її син, відповідач ОСОБА_2, що підтверджується витягом з будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 /а.с.16-19/.
Згідно довідок №2736 від 16.10.2018 року та №3461 від 17.12.2018 року виданими Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області вбачається, що згідно запису в будинковій книзі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований син ОСОБА_1 ОСОБА_2 з 28.11.2017 року, але не проживає за даною адресою з 28.11.2017 року по даний час /а.с.30-31/.
Відповідно до Акта обстеження матеріально-побутових умов гр. ОСОБА_1, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 також вбачається, що ОСОБА_1 пенсіонерка, проживає за вказаною адресою у власній квартирі, разом з нею у квартирі прописаний її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зі слів ОСОБА_1, ОСОБА_2 не проживав ні одного дня за даною адресою, в ході обстеження даної квартири, не було виявлено жодних ознак проживання ОСОБА_2 (тобто не було виявлено особистих речей та будь-яких засобів гігієни) /а.с.32/.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом.
Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у квартирі понад встановлений строк.
У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив квартиру АДРЕСА_1. Протягом тривалого часу він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до неї, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив. Під час своєї відсутності в квартирі відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право ОСОБА_2 на користування житлом зі сторони ОСОБА_1 порушено не було, відповідач відсутній в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування нею, у зв'язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 89, 141, 265, 268, 280-284 ЦПК України, ст. ст. 16, 379, 405 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №30 по вул. Транспортна, 16 в м. Фастові Київської області.
Рішення суду може бути оскаржено до Київської апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст. ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. ХIIІ «Перехідні положення» цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до статті 283 ЦПК України відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Суддя Л.М.Ковалевська