Провадження № 22-ц/4808/991/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Павликівською Галиною Миколаївною, на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 3 червня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 26 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги мотивував тим, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року з позичальника ОСОБА_3 та з нього як поручителя в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договорами позики. В ході виконання рішення суду державним виконавцем накладено арешт на все його майно.

Ухвалюючи рішення про стягнення боргу, суд не застосував положення ч.4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Так, розписками від 02.06.2011 року та 05.07.2011 року підтверджується, що ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 кошти в розмірі 60 000 доларів США. Апелянт вказує, що був присутній при укладенні договорів та розписався на боргових документах як гарант. Строк виконання договорів позики, які він забезпечив особистою порукою, - 02.06.2012 року та 05.07.2012 року відповідно. Разом з тим, позов про стягнення заборгованості подано до суду 22.05.2015 року, тобто поза межами шестимісячного строку виконання зобов`язання. Оскільки строк існування поруки закінчився і вона припинилась, у суду не було підстав для стягнення заборгованості з поручителя.

Крім того, позичені кошти не повернуті, оскільки використані на розвиток ТОВ «Фірма «Прокіп», співзасновником якого, а в подальшому засновником із 100 процентною часткою у статутному капіталі, зареєстровано ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 3 червня 2019 року позов задоволено частково. Визнано поруку ОСОБА_2 за договорами позики (розписками) від 02.06.2011 року та 05.07.2011 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на суму 30 000 доларів США кожна припиненою.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з положень ч.4 ст. 559 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відтак, оскільки ОСОБА_1 не пред`явив протягом шести місяців строку існування поруки від дня настання строку виконання основного зобов`язання, вимоги до ОСОБА_2 як поручителя, внаслідок цього строк існування поруки закінчився, а сама порука припинилась.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 - адвокат Павликівська Г.М. подала апеляційну скаргу.

Апелянт вказує, що при розгляді справи про стягнення коштів за договорами позики ОСОБА_2 не заявляв вимогу про визнання поруки припиненою. Ухвалою суду від 4 квітня 2016 року залишено без задоволення його заяву про перегляд заочного рішення у цій справі. Відтак, рішення суду набрало законної сили та виконується в порядку виконання судових рішень. Законність дії поруки встановлена відповідно до цього рішення на підставі ч.4 ст. 82 ЦПК України, як преюдиційна обставина.

Вважає, що при розгляді цього спору слід враховувати, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення коштів в солідарному порядку в розмірі 50 000 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.03.2017 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення солідарно з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики.

Таким чином, визнання поруки недійсною по рішенню суду, яке вступило в законну силу і виконується в порядку виконання судових рішень, можливе лише шляхом перегляду судових рішень. Проте, рішення суду про стягнення з нього заборгованості ОСОБА_2 не оскаржував. За наведених обставин, вважає, що у суду не було підстав для задоволення позову про визнання поруки припиненою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Мадрига О.С. посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість доводи апеляційної скарги вважає надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в солідарному порядку ухвалювалось при заочному розгляді справи. Відтак, він не міг заявити вимогу про визнання поруки припиненою. Крім того, при розгляді тієї справи судом не досліджувалось питання дійсності поруки з огляду на встановлений ч.4 ст. 559 ЦК України преклюзивний шестимісячний строк її дії. Разом з тим, порука припинилась, оскільки позикодавець протягом шести місяців строку існування поруки не пред`явив вимоги до поручителя.

Вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц відступила від правових висновків про презумпцію чинності поруки та неможливості її припинення з огляду на наявність рішення суду про стягнення заборгованості.

Більше того, в даному випадку договір поруки між сторонами взагалі не укладався, а тільки в самих боргових розписках зазначено, що ОСОБА_2 виступив гарантом по виконанню даних зобов`язань позичальника.

Посилання апеляційної скарги на рішення судів щодо поручителя ОСОБА_4 в інших договорах позики, вважає безпідставним, оскільки обставини, зазначені в них не є преюдиційними в даній справі.

ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Павликівська Г.М. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 , його представник адвокат Мадрига О.С., а також відповідач ОСОБА_3 доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам закону, виходячи з наступного.

Як встановлено судом 02.06. та 05.07.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договори позики, що підтверджується копіями розписок, відповідно до яких ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 по 30 000 доларів США (в загальному 60 000 доларів США) під 3% місячних зі строком повернення 02.06 та 05.07.2012 року відповідно. Поручителем за договорами виступив ОСОБА_2 , про що він власноручно здійснив запис на розписках, вказавши, що виступає гарантом по виконанню вказаного зобов`язання (а.с. 5-6).

Як вбачається з витребуваних апеляційним судом матеріалів справи №344/7259/15-ц, в зв`язку з неналежним виконанням умов договору ОСОБА_1 22.05.2015 року звертався до суду. За результатом розгляду спору заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в солідарному порядку стягнуто на користь ОСОБА_1 1 638 000 грн боргу за договором позики (а.с. 21). 4 квітня 2016 року ОСОБА_2 , а 18.05.2016 року ОСОБА_3 суд відмовив в перегляді вказаного заочного рішення (а.с. 80, 96 справи №344/7259/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

У частині першій, другій статті 553 ЦК України зазначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

ОСОБА_1 , звернувшись до суду з позовом до боржника та поручителя про солідарне стягнення коштів, використав право вимоги повернення заборгованості. Рішення суду про задоволення позову не виконано.

Вказане рішення ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржував.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Як вбачається з розписок від 02.06. та 05.07.2011 року в них не вказано строк дії поруки, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Кінцевий строк виконання зобов`язання за договором позики - 02.06. та 05.07.2012 року відповідно. З цих дат почався перебіг шестимісячного строку для пред`явлення позову до поручителя про стягнення боргу за договором позики. Таким чином, шестимісячний строк звернення до суду із позовом до ОСОБА_2 закінчився 3 грудня 2012 року та 6 січня 2013 року відповідно. Із позовом до поручителя ОСОБА_1 звернувся у травні 2015 року, тобто поза межами шестимісячного строку.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що оскільки заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 8 липня 2015 року вже було стягнуто заборгованість з позичальника та поручителя, тому припинення поруки за новим позовом є неможливим. Так, цим рішенням питання щодо дії поруки не вирішувалося і наявність вказаного рішення не є підставою відмови у задоволенні позову з огляду на таке.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Відповідно до статті 3 ЦПК України (що діяв на час подачі позову) кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Вказана норма закріплена і в редакції ст.4 ЦПК України від 03.10.2017 року.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання поруки припиненою, позивач посилався на невизнання позикодавцем зазначеного факту.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права на припинення поруки таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 372/3/16-ц (провадження 61-9064св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі №757/306/17-ц (провадження № 61-32050св18).

Оскільки питання щодо дії поруки під час ухвалення заочного судового рішення про стягнення заборгованості не вирішувалось, тому ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Суд, правильно встановивши характер спірних правовідносин і застосувавши норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що сторони погодили строк дії договорів позики, у той час як позов про стягнення заборгованості позикодавець пред`явив поза межами шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, і на підставі цього зробив правильний висновок про визнання поруки припиненою.

Посилання апеляційної скарги на рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики не стосуються вказаного спору та ніяким чином не впливає на результат його вирішення.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Павликівською Галиною Миколаївною, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 3 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 12 вересня 2019 року