КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9922/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Вишневського Андрія Андрійовича, поданою представником ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду м. Києвав складі судді Коренюк А.М., ухвалене в м. Київ 07 травня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «АВТ Баварія» до ОСОБА_2 , що є правонаступником ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2014 року ТОВ «АВТ «Баварія» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, посилаючись на те, що 07 травня 2013 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 було надано право вимагати за контрактом № 11-994 від 01 червня 2011 року, укладеним між ТОВ «АВТ Баварія» та ОСОБА_3 , повернення грошових коштів у розмірі 850368,75 грн. Посилаючись на те, що спірним договором всупереч ст. 514 ЦК України було передане право грошової вимоги, якого ОСОБА_3 не мав на момент його укладення, позивач на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просив задовольнити позов.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року позов задоволено. Визнано договір про відступлення права вимоги (цесії), укладений 07 травня 2013 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києвавід 07 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд неповно дослідив матеріали справи та дійшов висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки п. 8.7 контракту передбачено право на відмову від контракту; наявність права ОСОБА_3 на відмову від контракту, а також права вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми було встановлено під час розгляду справи № 910/10172/13, а тому є обставинами, які не доказуються при розгляді даної справи.

Зазначав, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту розірвання в установленому порядку цього контракту або визнання його недійсним. Однак із матеріалів справи вбачається, що фактична відмова від контракту і як наслідок його розірвання відбулися.

Вказував, що суд, зазначивши в рішенні відсутність обсягу і змісту прав, які перейшли до нового кредитора, взагалі не обґрунтував встановлену ним відсутність. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року у справі № 752/11269/13-ц було визнано недійсним конкретний правочин - відмову ОСОБА_3 від контракту, оформлену 18 березня 2014 року. В той же час, відповідно до договору відступлення права вимоги, зокрема п. п. 1, 2, 3, від ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 переходило право вимоги за контрактом, яке рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року недійсним не визнавалось. Таким чином, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, оскільки право вимоги за контрактом недійсним не визнавалось і могло бути передано.

Зазначав, що позивач втратив право на звернення з вимогами до ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що пропустив строк на таке звернення. Крім того, інша сторона правочину є фізичною особою-підприємцем, а тому Дарницький районний суд м. Києва взагалі не мав права розглядати дану справу.

Наголошував, що охоронюваний законом інтерес позивача у разі визнання договору про відступлення права вимоги недійсним відсутній, що є підставою для відмови в позові.

Від позивача ТОВ «АВТ Баварія» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ТОВ «АВТ Баварія», суд першої інстанції виходив із того, що контрактом не передбачено обов`язок повернення продавцем у будь-якому випадку вартості автомобіля, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту розірвання в установленому порядку цього контракту або визнання його недійсним. Не передбачена контрактом і одностороння відмова від договору, за таких підстав позов має бути задоволений.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 червня 2011 року ТОВ «АВТ Баварія» та ОСОБА_3 уклали контракт № 11-994, за умовами якого продавець зобов`язується поставити та передати, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти один новий легковий автомобіль «BMW F10 535i xDrive», найменування моделі, ціна та специфікація якого містяться в додатку № 1 від 01 червня 2011 року, який є невід`ємною частиною цього контракту. На день підписання сторонами контракту загальна вартість товару складає 850368,75 грн. Продавець зобов`язаний поставити та передати товар покупцю, а покупець зобов`язаний прийняти товар протягом 3 робочих днів з дати зарахування попередньої оплати у розмірі 100 % від загальної вартості товару на банківський рахунок продавця.

Згідно п. 8.7 розділу 8 «Гарантія» контракту, у випадку, якщо недоліки є істотними та не застереженими продавцем, покупець має право вимагати від продавця реалізації інших прав, передбачених ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», та/або п. п. 2), 3), 4) ч. 1 ст. 708 ЦК України. При цьому під терміном «істотний недолік» розуміється недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця) після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором (а. с. 7 - 12 т .1).

01 червня 2011 року ТОВ «АВТ Баварія» та ОСОБА_3 склали акт № 11-582 прийому-передачі автомобіля, згідно якого ТОВ «АВТ Баварія» передає, а ОСОБА_3 приймає один новий легковий автомобіль «BMW F10 535i xDrive» у повній комплектності та технічно-справному стані вартістю 850368,75 грн. (а. с. 6 т. 1).

На а. с. 15 - 17 т. 1 знаходиться вимога про розірвання контракту та повернення сплаченої за автомобіль грошової суми від ОСОБА_3 на ім`я ТОВ «АВТ Баварія» від 18 квітня 2013 року, в якій ОСОБА_3 , посилаючись на наявність істотного недоліку товару, вимагав розірвання контракту № 11-994, укладеного 01 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ТОВ «АВТ Баварія» та повернення переданих за цим контрактом грошових коштів в розмірі 850368,75 грн., виключаючи ПДВ.

07 травня 2013 року ОСОБА_3 уклав із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги (цесії), який спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення цедентом цесіонарію в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, права вимоги, належного цеденту, в межах яких цесіонарій стає кредитором за контрактом № 11-994 від 01 червня 2011 року, укладеним між цедентом та ТОВ «АВТ Баварія».

Згідно п. п. 2, 3 договору за цим договором до цесіонарія переходить право вимоги (замість цедента) від боржника повернення грошових коштів за контрактом у розмірі 850386,75 грн. До цесіонарія переходить право вимоги цедента за договором, визначеним у п. 1 цього договору, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (а. с. 18 - 19 т. 1).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 30 липня 2013 року у справі № 910/10172/13 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ТОВ «АВТ Баварія» про стягнення грошових коштів позов задоволено, стягнуто із ТОВ «АВТ Баварія» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 850368,75 грн. основного боргу, 5381,78 грн. 3 % річних та судові витрати. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10 жовтня 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 19 листопада 2013 року рішення залишено без змін (а. с. 33 - 41 т. 1, 58 - 62 т. 2).

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 31 березня 2014 року ВП № 414786 закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу-дублікату № 910/10172/13, виданого 21 жовтня 2013 року Господарським судом м. Києва про стягнення з ТОВ «АВТ Баварія» на користь ФОП ОСОБА_4 боргу в сумі 872865,54 грн. (а. с. 22 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, в зв`язку із чим до справи в якості відповідача залучено його правонаступника ОСОБА_2 , який отримав спадщину у вигляді автомобіля BMW F10 535i xDrive на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 2014 року (а. с. 93, 169 т. 1, 7 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ч. 1 ст. 513 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року рішення залишено без змін (а. с. 19, 23 - 27, 73 - 78, 113 - 115 т. 2).

Постановою Верховного Суду України від 05 липня 2017 року зазначені рішення судів скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 166 - 168 т. 2).

При цьому Верховний Суд України виходив із того, що зазначивши про те, що сторони договору про відступлення права вимоги досягли згоди щодо всіх його істотних умов, суди разом із тим не з`ясували належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу. Контрактом не передбачено обов`язок повернення продавцем в будь-якому випадку вартості автомобіля, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання в установленому порядку цього контракту або визнання його недійсним. Не передбачена контрактом і одностороння відмова від договору.

У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в даній справі, вказується, що згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Наведені висновки і роз`яснення були належно враховані судом першої інстанції під час нового розгляду цієї справи.

Так, судом встановлено, що згідно п. 2 оспорюваного договору до цесіонарія переходить право вимагати від боржника 850386,75 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ЦК України односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Водночас, судом встановлено, що 01 червня 2011 року між ТОВ «АВТ Баварія» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу автомобіля, за умовами якого продавець поставив та передав покупцю автомобіль BMW F10 535i xDrive , а останній прийняв та повністю оплатив його вартість в сумі 850368,75 грн. При цьому контрактом не передбачено обов`язок повернення продавцем у будь-якому випадку вартості автомобіля, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту розірвання в установленому порядку цього контракту або визнання його недійсним. Не передбачена контрактом і одностороння відмова від договору.

Апеляційний суд враховує, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2013 року, позовні вимоги ТОВ «АВТ Баварія» у справі № 752/11269/13-ц задоволено, визнано недійсною відмову ОСОБА_3 від контракту № 11-994, укладеного між сторонами 01 червня 2011 року про продаж автомобіля BMW F10 535i xDrive , у відкритті касаційного провадження відмовлено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2013 року (а. с. 20 - 21, 27 - 32 т. 1).

Отже, за спірним договором цесії ФОП ОСОБА_4 було передано право грошової вимоги, якої не існувало на момент укладення договору, що є порушенням ст. 514 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, оскільки договір цесії від 07 травня 2013 року було укладено ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки його зміст суперечить ст. 514 ЦК України в частині обсягу прав первісного кредитора, які передаються новому кредитору, вказані обставини є підставою для визнання договору цесії недійсним, а тому апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що п. 8.7 контракту передбачена одностороння відмова від договору та повернення грошових коштів, зокрема із застосуванням п.п. 2), 3), 4) ч. 1 ст. 708 ЦК України.

Так, у зв`язку з укладенням і виконанням контракту № 11-994 від 01 червня 2011 року про продаж автомобіля між ТОВ «АВТ Баварія» та ОСОБА_3 виникли правовідносини споживача товару і продавця, які відповідно регулюються спеціальним Законом України «Про захист прав споживачів».

Вичерпний перелік прав, які виникають у споживача у зв`язку з виявленням недоліку у товарі, передбачений ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому відповідно до ч. 1 вказаної статі, у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару, споживач має право вимагати від продавця або виробника розірвання товару та повернення сплаченої за товар грошової суми.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 708 ЦК України у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов`язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, покупець має право відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Таким чином, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» і ч. 1 ст. 708 ЦК України по-різному визначають порядок розірвання договору у випадку виявлення у товарі недоліку: згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» покупець має право вимагати розірвання договору, а згідно з ЦК України має право відмовитись від договору, що не є тотожним.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 01 грудня 2005 року визначено, що до приведення у відповідність із цим Законом інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Зазначена редакція Закону України «Про захист прав споживачів» прийнята пізніше, ніж був прийнятий ЦК України.

Відтак, оскільки положення п. 4 ч. 1 ст. 708 ЦК України прямо суперечать ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», положення ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають, а обсяг прав відповідача визначається виключно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак у разі виявлення в автомобілі істотного недоліку, він мав право вимагати розірвання договору, а не вчиняти односторонню відмову.

Із цих же підстав апеляційний суд не погоджується із доводами відповідача в апеляційній скарзі, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року у справі № 752/11269/13-ц було визнано недійсною конкретну відмову ОСОБА_3 по контракту, оформлену 18 березня 2014 року, а не загальну вимогу по контракту.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що наявність права на відмову від контракту та повернення грошових коштів є обставинами, встановленими у справі № 910/10172/13, оскільки господарським судом в даній справі не вирішувалися позовні вимоги про визнання договору недійсним, а також не враховані обставини, встановлені раніше судами про розгляді цивільного позову ТОВ «АВТ Баварія» у справі № 752/11269/13-ц про визнання недійсною відмови від позову.

Із цих же підстав апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що факт розірвання контракту є обставиною, встановленою рішеннями судів при розгляді інших позовів ТОВ «АВТ Баварія» та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 .

Безпідставними є твердження фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у справі № 753/23907/15-ц в розмірі вартості автомобіля, позивач визнав той факт, що договір було розірвано.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АВТ Баварія» заперечувало проти зазначених обставин і пояснювало, що підставою для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків було те, що на підставі рішення господарського суду м. Києва від 30 липня 2013 року у справі № 910/10172/13 було стягнуто з ТОВ «АВТ Баварія» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі вартості автомобіля, а не тому, що позивач визнав факт розірвання договору.

Крім того, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме в момент вчинення правочину, а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що 02 грудня 2014 року ТОВ «АВТ Баварія» надіслало на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення автомобіля, що, на думку відповідача, підтверджує визнання позивачем факт розірвання контракту.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги, що ТОВ «АВТ Баварія» втратило право на звернення з вимогами до ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що пропустив строк на таке звернення.

Так, відповідач посилається на ч. ч. 3, 4 ст. 1281 ЦК України, відповідно до якої кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що вимога про визнання договору цесії недійсним була заявлена у червні 2014 року за життя ОСОБА_2 , після смерті якого його правонаступника ОСОБА_3 залучено до участі в справі відповідно до положень ст. 37 ЦПК України (в редакції станом на час вчинення відповідної процесуальної дії).

Відповідно до ч. 2 ст. 37 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги щодо відсутності охоронюваного законом інтересу ТОВ «АВТ Баварія» у разі визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки питання наявності або відсутності такого інтересу визначається лише позивачем та встановлюється судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, позивач самостійно обирає спосіб захисту свого порушеного права чи законного інтересу і не обмежений баченням відповідача щодо можливих способів захисту.

Апеляційний суд враховує, що саме на підставі оспорюваного договору про відступлення права вимоги ухвалене рішення господарського суду м. Києва у справі № 910/10172/13 про стягнення коштів з ТОВ «АВТ Баварія» на користь ФОП ОСОБА_4, а тому визнання даного правочину недійсним відповідатиме інтересам позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_1 ,залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.