Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 369/6123/16-ц

провадження № 61-17679св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Мартєва С. Ю., Лесько А. О., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

представник позивача - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року в складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Мельника Я. С., Березовенко Р. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області, про вселення та визнання права користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, посилаючись на те, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 2006 року їй і її сину ОСОБА_2 належить на праві часткової приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, підтвердженням їхнього права власності на вказану квартиру є Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 березня 2007 року. У вказаній квартирі вони проживали з 2006 року, про що свідчить довідка форми № 3.

В подальшому відносно них було вчинено кримінальне правопорушення з метою незаконного заволодіння квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності.

27 вересня 2014 року слідчим Печерського районного управління ГУ МВС України в м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості з приводу шахрайських дій по відношенню до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, у кримінальному провадженні № 0005267. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є потерпілими особами у кримінальному провадженні № 0005267.

За обставинами кримінального провадження, шляхом здійснення стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 психологічного тиску та обману з боку причетних осіб до кримінального правопорушення, не маючи жодного внутрішнього волевиявлення, позивачі підписали договір позики від 26 травня 2014 року, договір іпотеки від 26 травня 2014 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у зв`язку з чим їм завдано тяжкі матеріальні збитки.

14 вересня 2015 року ОСОБА_4 разом зісвоїми знайомими намагалися в незаконний спосіб проникнути до квартири, проте позивач зателефонувала до міліції, в зв`язку з чим незаконні дії було припинено.

23 вересня 2015 року відповідач разом зісвоїми знайомими незаконно і протиправно шляхом виламування дверей проникли у квартиру, про що позивачем було повідомлено правоохоронні органи.

29 вересня 2015 року відповідач разом зісвоїмизнайомими і найнятимиохоронцямиздійснилафізичне виселенняпозивачівіз квартири, і, крім цього, ОСОБА_4 вчинила дії на встановлення перешкод у користуванні ними квартирою, - встановила нові замки на вхідні двері, найняла приватну охоронну фірму, яка постійно знаходилась у квартирі, працівники якої не допускали їх до квартири, що підтверджує обставину незаконного виселення їх і наявності перешкод у користуванні квартирою.

Щодо незаконних дій вони звертались до правоохоронних органів України, де детально і повно вказані події, які відбулися 14 вересня 2015 року, 21 вересня 2015 року та 29 вересня 2015 року.

Крім того, зважаючи на порушення своїх конституційних прав і законних інтересів, ОСОБА_1 звернулась для захисту своїх прав до Гаранта Коституції - Президента України.

З приводу незаконних дій по зазначеним подіям 02 жовтня 2015 року Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області розпочато досудове розслідування по факту протиправних дій ОСОБА_5 і інших невідомих осіб, які діяли 21 вересня 2015 року, які разом та спільно, самовільно всупереч встановленого законом порядку зламали двері до квартир їхнього проживання, намагалися їх вигнати з місця проживання. За фактом вказаних дій зареєстроване кримінальне провадження № 0003734 у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, передбачене ст. 356 КК України.

На підтвердження обставин незаконного виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та наявності перешкод у користуванні квартирою свідчать також такі письмові докази, а саме: повідомлення № Б 1160 від 06 листопада 2015 року за підписом начальника Києво-Святошинського РВ, повідомлення № 155 від 11 січня 2016 року за підписом начальника Києво-Святошинського РВ, повідомлення ГУ МВС України в Київській області № 15/845 від 13 жовтня 2015 року за підписом начальника Управління ОСОБА_6

В подальшому з матеріалів кримінального провадження стало відомо, що відповідач та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири 16 березня 2015 року.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження стало відомо, що відповідач по справі зареєструвала право власності на квартиру 16 березня 2015 року, про що свідчить відповідний витяг.

Зазначені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що права позивачів порушені відповідачем, і, крім цього, ОСОБА_4 незаконно і протиправно позбавила їх права користування квартирою, здійснила незаконне виселення і створилаперешкоди у користуванні квартирою.

Жодної письмової вимоги про необхідність добровільно звільнити квартиру позивачі від відповідача не одержували, так само як і від будь-яких інших осіб. Про те, що відповідач ОСОБА_4 придбала квартиру у ОСОБА_5 (іпотекодежатель за договором від 26 травня 2014 року), вони дізналися із матеріалів кримінального провадження.

Крім того, ОСОБА_5 також не направляв жодних листів з вимогою добровільно звільнити квартиру, що безумовно свідчить про порушення відповідачем імперативних вимог Закону України «Про іпотеку».

Позивачі в позовній заяві зазначали, що вони набули права власності на квартиру на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 2006 року, тобто квартира не була ними придбана за жодні кредитні або позичені грошові кошти.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_2 , вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в цю квартиру, усунути перешкоди у користуванні вказаною квартирою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом надання ОСОБА_4 ключів від вхідних дверей вказаної квартири, зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, щоприєднані до справи повідомленняправоохоронних органів і витяги з кримінального провадження № 0005267 і № 0003734 у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, не містять встановлених фактів про порушення відповідачем прав позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наявні матеріали не містять належних і достовірних доказів, що відповідач незаконно і протиправно позбавила житла позивачів, чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1

22 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 18 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі -ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи, суди попередніх інстанцій не застосували закон, який підлягав застосуванню, а саме: статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК Української РСР.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 вказував, що жодної письмової вимоги про необхідність добровільно звільнити квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як від відповідача, так і від інших осіб не одержували. Про те, що відповідач придбала квартиру у іпотекодержателя за договором від 26 травня 2014 року про забезпечення вимог іпотекодержателя позивачі дізнались із матеріалів кримінального провадження № 0005267, жодних письмових повідомлень, ані з приводу продажу вказаної квартири, ані з приводу необхідності її звільнення в місячний строк, що передбачено ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», позивачі не отримували. Вказане свідчить про порушення відповідачем вимог Закону України «Про іпотеку» в частині повідомлення позивачів про придбання квартири та направлення вимоги про її звільнення у місячний строк.

Також зазначено, що позивачі не надавали жодної добровільної згоди на своє виселення, крім того, на сьогодні не існує жодного судового рішення про виселення позивачів із вищевказаної квартири.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 2006 року Виконкомом Вишневої міської ради було посвідчено, що квартира (приміщення квартири спільного заселення, одноквартирний будинок), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної, спільної часткової власності ОСОБА_1 Ѕ та членам її сім`ї- ОСОБА_2 Ѕ. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 70,9 кв.м., а відносна вартість на момент приватизації - 12,76 грн.(а.с. 6).

Згідно з наданою до суду копієюдовідки КП «Управління міським господарством» станом на 04 травня 2014 року на жилій площі зазначеної квартири проживає і зареєстровано 2 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 8).

26 травня 2014 року ОСОБА_5 як позикодавець, з однієї сторони, та ОСОБА_1 як позичальник, з другої сторони, уклали договір позики, відповідно до умов пункту 1 якого позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальника строком до 26 серпня 2014 року грошові кошти в розмірі 504 000,00 грн, що еквівалентно 42 000 дол. США. Договір є безвідсотковим. У випадку несвоєчасної сплати позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцеві неустойку в розмірі 1 % від усієї суми позики за кожен день прострочення. Факт одержання суми позики підтверджено розпискою, власноручно написаною позичальником у момент передання суми позики (а.с. 10).

26 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як іпотекодавцями, з одного боку, і ОСОБА_5 як іпотекодержателем, з другого боку, укладений договір іпотеки, відповідно до умов пункту 1.1 якого цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_1 на підставі договору позики, укладеного 26 травня 2014 року (а.с. 11-12).

Відповідно до умов пункту 1.2 договору іпотеки від 26 травня 2014 року на забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавці передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з умовами пункту 2.1 договору іпотеки вартість квартири становить 793 769,00 грн відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна, виконаного 26 травня 2014 року суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер Плюс».

Сторони домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за основним договором іпотекодержатель має право продати від свого імені у порядку, передбаченому чинним законодавством, квартиру АДРЕСА_2 .

16 березня 2015 року ОСОБА_5 на підставі пункту 1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя та статті 38 Закону України «Про іпотеку» та ОСОБА_4 як покупець уклали договір, відповідно до умов якого іпотекодержатель передав у власність покупця (продав), а покупець прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 16 березня 2015 року продаж квартири вчинено за 739 000,00 грн, які іпотекодержатель одержав від покупця на розрахунковий рахунок у відділенні № 33 філії Центральне РУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» МФО 300937 під час підписання договору.

Листами від 13 жовтня, 06 листопада 2015 року, від 11 січня 2016 року Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області і Головним Управлінням МВС України в Київській області ОСОБА_1 надано інформацію, що звернення ОСОБА_1 зареєстровані і в процесі перевірки встановлено, що матеріали мають безпосереднє відношення до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0003734 від 02 жовтня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України. Про хід розслідування, як вказано в повідомленні Головного Управління МВС України в Київській області 13 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 може дізнатись, звернувшись до слідчого відділення Вишнівського МВМ Києво-Святошинського РВ.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Зокону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текстстатті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судами встановлено, що позивачам на праві власності належала спірна квартра. Після укладення з ОСОБА_5 у 2015 році договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким останній набув права продажу вказаного житла іншим особам. Вподальшому відповідач ОСОБА_4 придбала квартиру у ОСОБА_5 (іпотекодежателя за договором від 26 травня 2014 року) та згодом вселилась у спірну квартиру.

Проте, матеріали справи не містять відомостей про направленняписьмової вимоги позивачам ні іпотекодержателем ( ОСОБА_5 ), ні новим власником ( ОСОБА_4 ) продобровільнезвільнення квартири.

Також у суду немає відомостей про надання позивачами добровільної згоди на виселення та у матеріалах справи відсутнє судове рішення про виселення позивачів із вищевказаної квартири.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в цій постанові допущені при попередньому розгляді справи недоліки у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з`ясувати чи підлягають захисту права та інтереси позивачів в обраний нимиспосіб.

Керуючись статтями 389, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: С. Ю. Мартєв

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик