Дата документу 12.09.2019 Справа № 331/8714/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/8714/17Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/807/2484/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Наше Місто» Запорізької міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради (надалі - КП «Наше місто» ЗМР), Концерну «Міські теплові мережі» (надалі - Концерн «МТМ»), Запорізької міської ради (далі - ЗМР) про відшкодування майнової та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), в якому просили стягнути з відповідачів солідарно збитки на їх користь у розмірі 43314,74 грн., а також завдану моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., усі судові витрати покласти солідарно на відповідачів.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що 24.10.2017 року у квартирі, що знаходиться у спільній частковій власності позивачів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відбулося затоплення. Про факт затоплення позивачами було сповіщено до контактного центру 15-80.

25.10.2017 року у присутності трьох майстрів діл.№2 АСОЖФ КП «Наше місто» та особи, що проживає у квартирі - ОСОБА_3 було складено акт огляду технічного стану квартири АДРЕСА_1 на предмет залиття.

Серед причин залиття було зазначено наступне: під час заповнення магістральної мережі опалення будинку теплоносієм, невідомими особами було відкрито вентиль для скиду води із системи, в результаті чого відбулося залиття квартири 26-27 з горищного приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю.

Так, відповідний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на момент залиття перебував на балансі КП «Наше місто» ЗМР.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку забезпечує управління майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

А отже, відповідальність за експлуатацію будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , несе КП «Наше місто» ЗМР.

При цьому, під час здійснення управління майном КП «Наше місто» ЗМР надає послуги власнику майна та споживачам. Відкриття сторонніми особами вентилю для скиду води із системи є фактично неналежним забезпеченням схоронності майна будинку та неправильної експлуатації горищного приміщення, зокрема, комунікаційних систем, що на ньому знаходяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Також Виконавець зобов`язаний здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень.

Таким чином, відкритий вентиль для скиду води із системи під час заповнення магістральної мережі опалення будинку теплоносієм є фактично наслідком неналежного контролю з боку теплопостачальної організації, а саме Концерну «МТМ», за технічним станом інженерного обладнання будинку. Оскільки Концерн, як виконавець житлово-комунальної послуги з централізованого опалення, перед початком заповнення магістральної мережі опалення будинку теплоносієм повинен був перевірити справність вентилю та забезпечити його закриття. Нездійснення відповідних дій працівниками Концерну «МТМ» призвело до залиття квартири 26-27 з горищного приміщення.

При цьому, відповідно до п.6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить забезпечення населення житлово-комунальними послугами необхідного рівня та якості.

А отже, у зв`язку з вищезазначеним, можна дійти висновку, що позивачам було надано неякісні житлово-комунальні послуги. Через це доречним є залучення у якості співвідповідача також і Запорізької міської ради.

При цьому, таке неякісне надання послуг, що спричинило затоплення, як наслідок потягло за собою руйнування меблів у квартирі Позивачів та формування плісняви, яка має шкідливий ефект на здоров`я людини. А у зв`язку з тим, що відповідне житло є єдиним місцем для проживання зареєстрованих в ньому осіб, вони вимушені дихати токсичними речовинами, які є небезпечними та можуть спричинити ушкодження шкіри, слизових оболонок.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Окрім цього, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров`ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг.

Враховуючи вищенаведене, діяння співвідповідачів порушують не тільки положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а й Закон України «Про захист прав споживачів».

При цьому, відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Також, відповідно до ст. 1209 ЦК України виконавець робіт (послуг) зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану фізичній особі внаслідок недоліків робіт (послуг). При цьому, відшкодування шкоди не залежить від вини виконавця робіт (послуг), а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах.

Відповідно до ст. 1210 ЦК України шкода, завдана внаслідок недоліків робіт (послуг), підлягає відшкодуванню їх виконавцем.

З метою визначення майнової шкоди, спричиненої діями відповідачів була проведена оцінка збитку. За відповідною оцінкою розмір збитків становить 43314,74 грн.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 22 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди, №4 від 31.03.1995 року, моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні прав, наданих споживачам.

Зазначені вище діяння співвідповідачів спричинили пошкодження майна Позивачів, яке має особливе значення для них, що, у свою чергу, стало наслідком їх душевних страждань.

Окрім цього, позивачі не можуть приймати у гості своїх онуків, оскільки підлога покрита пліснявою, що виникла у результаті затоплення.

В цілому, наслідки від затоплення негативно впливають на настрій, психологічний стан Позивачів. У зв`язку з цим, завдана моральна шкода оцінюється у розмірі 10000,00 грн.

В автоматизованому порядку суддею суду першої інстанції у цій справі визначено суддю Антоненка М.В. (а.с.39).

Ухвалою судді суду першої інстанції від 27 грудня 2017 року (а.с. 40) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року (а.с. 163-172) позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з КП «Наше місто» ЗМР на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду в розмірі 43314,74 грн.

Стягнуто з КП «Наше місто» ЗМР на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

Стягнуто з КП «Наше місто» ЗМР на користь держави (стягувач Державна судова адміністрація України, місце знаходження вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01601, отримувач: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача: 899998, рахунок отримувача: 6001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір в сумі 1409, 60 грн.

В решті позовних вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач КП «Наше місто» ЗМР у своїй апеляційній скарзі (а.с. 179-210) просило рішення суду першої інстанції скасувати.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 212).

В автоматизованому порядку суддею Поляковим О.З. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 220-221).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 213), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 222).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ЗМР подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача КП «Наше місто» ЗМР у цій справі (а.с. 223-224).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, суддя - доповідач перебувала у відпустці у період з 30.07.2019 року по 30 08.2019 року (а.с.226).

Крім того, має місце відповідне навантаження судді - доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів, із них: 11 суддів - у цивільній палаті з розгляду цивільних справ).

В автоматизованому порядку суддями Подліяновою Г.С. та Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддів Маловічко С.В. та Полякова О.З. у зв`язку із тривалими хворобою та відпусткою останніх (а.с. 231-234).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача КП «Наше місто» ЗМР не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що всі учасники цієї справи, окрім відповідача КП «Наше місто» ЗМР, із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, у тому числі позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідач КП «Наше місто» ЗМР оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині задоволення позовних вимог позивачів.

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в частині задоволення позовних вимог позивачів.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивачів у цій справі частково, керувався ст. ст. 1166, 1167, 1192 ЦК України, ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивачів у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 24.10.2017 року у квартирі, що знаходиться у власності позивачів (а.с. 5-8), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відбулось затоплення.

25.10.2017 року комісією у складі трьох майстрів діл.№2 АСОЖФ КП «Наше місто» та особи, що проживає у квартирі - ОСОБА_3 було складено акт огляду технічного стану квартири АДРЕСА_1 на предмет залиття (а.с.76).

Згідно із актом (а.с.76), причиною залиття було зазначено наступне: під час заповнення магістральної мережі опалення будинку теплоносієм, невідомими особами було відкрито вентиль для скиду води із системи, в результаті чого відбулося залиття квартири 26-27 з горищного приміщення.

Відповідно до звіту «Про оцінку збитку завданого при залитті стін, підлоги та стелі в кімнаті № 5, розташованій в квартирі АДРЕСА_1 » від 30.11.2017 р. (реєстраційний номер 10112017_64 а.с. 9-75), складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП КФ «Експоком», розмір збитків становить 43314,74 грн. (а.14).

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, вилучати з нього корисні властивості, але й нести відповідальність перед суспільством за належне використання цих прав.

Відповідно до ст. 179 ЖК УРСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

П. 2.3.6 Правил утримання житлових будинків та прибудинкової території , затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76, зареєстрованим в Мін`юсті 25.08.2005 за № 927/11207 визначено, що у разі залиття, аварії квартири складається відповідний акт, форма якого затверджена додатком № 4. Відповідно до даного додатку акт повинен містити данні про подію, які відбулись, наслідки таких подій, причина залиття, винну особу, яка здійснила неправомірні дії, та підписи осіб у присутності яких такий акт складено.

Згідно із п. 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою КМ України від 8 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою КМУ від 24 січня 2006 року: власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Факт та причини залиття підтверджено актом від 25.10.2017 року (а.с.21).

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю.

Так, будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на момент залиття перебував на балансі КП «Наше місто» ЗМР.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку забезпечує управління майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до 4.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Також Виконавець зобов`язаний здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що балансоутримувачем будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач КП «Наше місто» ЗМР, а отже, відповідальність за експлуатацію будинку, несе саме КП «Наше місто» ЗМР.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги пояснення представників відповідачів - Концерну «МТМ» та ЗМР, що Концерн «МТМ» та ЗМР є неналежними відповідачами у цій справі і не несуть відповідальності за заподіяну шкоду.

Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Враховуючи те, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доведено факт залиття квартири, а відповідачем КП «Наше місто» ЗМР не надано суду належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у заподіянні шкоди, то суд першої інстанції правильно вважав у цій справі, що позовні вимоги позивачів до відповідача КП «Наше місто» ЗМР про відшкодування матеріальної (майнової) шкоди у цій справі підлягають задоволенню.

Згідно із п. п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоді а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В силу вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 23 ЦК моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтво або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправно поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна;4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; 5) в інших формах завдання кривди особі.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. №4 «судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» мора. шкода може полягати зокрема у моральних переживаннях, пов`язаних з порушенням права власності (п. 3). В п. 4 даної постанови зазначено, що відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характер обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану (п.9).

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо встановлення вини відповідача КП «Наше місто» ЗМР та факт наявності душевних страждань позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спричинених внаслідок незаконних дій відповідача, враховано те, що пошкоджено майно позивачів, яке має особливе значення для них. Позивачі не можуть приймати у гості своїх онуків, оскільки підлога покрита пліснявою, яка виникла у результаті затоплення, тобто наслідки від затоплення негативно впливають на настрій, психологічний стан позивачів.

А тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з КП «Наше місто» ЗМР слід стягнути на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 3000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача КП «Наше місто» ЗМР є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача КП «Наше місто» ЗМР у цій справі, яку він та його представник вважають єдино правильною.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

Так, за змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача КП «Наше місто» ЗМР, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача КП «Наше місто» ЗМР.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги КП «Наше місто» ЗМР, є докази, додані цим відповідачем апеляційному суду до його апеляційної скарги, зокрема: Статут КП «Наше місто» ЗМР (копія а.с. 186-192), витяг з рішення виконавчого комітету ЗМР № 405 від 28.07.2016 року відносно виконавців щодо надання житлово-комунальних послуг (а.с.195), розпорядження міського голови від 07.03.2019 № 400к/тр про призначення директора КП «Наше місто» ЗМР (копія а.с. 196), витяг з державного реєстру відносно відповідача КП «Наше місто» ЗМР (а.с. 207-210).

Проте, цими доказами не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції.

КП «Наше місто» ЗМР є належним відповідачем за вищезазначеним позовом позивачів у цій справі.

Відповідач ЗМР є власником вищезазначеного будинку, але він визначив виконавця послуг з утримання вищезазначеного будинку, в якому знаходиться квартира позивачів, у вигляді КП «Наше місто» ЗМР.

Відповідальність Концерну «МТМ» щодо утримання мереж гарячого водопостачання та мереж централізованого опалення має місто лише до будинку, у будинку відповідальність щодо утримання цих мереж несе балансоутримувач останнього, у даному випадку саме КП «Наше місто» ЗМР.

Відповідач КП «Наше місто» ЗМР плутає поняття «виконавця з надання послуг з утримання будинку» та «виконавця з надання послуг з гарячого водопостачання та централізованого опалення».

До послуг з утримання будинку входить технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, у тому числі гарячого водопостачання та централізованого опалення.

Судова практика іншого суду в іншій справі відносно інших осіб (а.с.202-206), яка була додана КП «Наше місто» ЗМР до його апеляційної скарги, не носить преюдиційного значення у цій справі та не приймається апеляційним судом до уваги.

Акти (а.с. 197-198), рішення ЗМР від 25.05.2016 року № 25 про створення КП «Наше місто» ЗМР та від 24.06.2016 року № 3111 про визначення виконавця житлово-комунальних послуг (копія а.с. 193), рішення Виконавчого комітету ЗМР від 15.08.2016 року № 441 про встановлення тарифів на послугу з утримання будинків (копія а.с. 194), договір про технічне обслуговування мереж гарячого водопостачання та мереж централізованого опалення від 26.09.2016 року між КП «Наше місто» ЗМР та Концерном «МТМ» та додаткова угода до останнього (копія а.с. 198-301), які також були додані відповідачем до його апеляційної скарги у цій справі, вже були надані учасниками цієї справи ще суду першої інстанції, досліджувались останнім та наявні у матеріалах цієї справи (а.с.76, 45, 45 зворот, 46-49).

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача КП «Наше місто» ЗМР не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу КП «Наше місто» ЗМР у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 185), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 12.09.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.