КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/441/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року місто Київ

справа № 369/7266/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., повний текст складено 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу «Олімпієць», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконними розпорядження, наказів, рішення загальних зборів про звільнення та виключення з членів кооперативу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробіткуза час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати незаконним розпорядження №1 від 30 вересня 2015 року про відсторонення його від роботи;

- визнати незаконним наказ від 03 листопада 2015 року про відсторонення його від роботи;

- визнати незаконним наказ від 30 листопада 2015 року про оголошення йому догани;

- визнати незаконним рішення загальних зборів АГК «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року про звільнення його з роботи та про виключення його з членів АГК «Олімпієць» внаслідок відсутності кворуму при проведенні зборів;

- зобов'язати відповідача поновити його на роботі з 30 вересня 2015 року;

- стягнути з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, а саме з моменту звільнення по день поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він, будучи працівником охорони АГК «Олімпієць» був незаконно відсторонений від виконання роботи охоронника з надуманих підстав вказаних в розпорядженні №1 від 30 вересня 2015 року, що не передбачено КЗпП України та іншими вимогами законодавства України.

Зазначав, що у листопаді 2015 року його було двічі додатково незаконно відсторонено від займаної посади охоронця з підстави розклеювання оголошень та перебування в стані сп'яніння на робочому місці.

Вказував, що 03 листопада 2015 року йому було оголошено догану за ніби-то вчинення бійки на території АГК «Олімпієць» під час виконання службових обов'язків.

Посилався на те, що будь-яких порушень трудової дисципліни з його боку не було, а вказані порушення є надуманими та такими, що не відповідають дійсності та порушують вимоги КЗпП України.

Вказував, що рішення загальних зборів АГК «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року про звільнення його з роботи та виключення з членів кооперативу є недійсним внаслідок відсутності кворуму.

Зазначав, що оголошення йому наказів, доган було здійснено з порушенням законодавства та порядку застосування дисциплінарних стягнень, а відтак вважає їх незаконними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не надано об'єктивної оцінки: розпорядженню №1 від 30 вересня 2015 року про відсторонення його від роботи, розпорядженню №15/1 від 15 листопада 2015 року про заборону йому перебувати в приміщенні охорони (тобто на робочому місці), наказу №8 від 03 листопада 2015 року про оголошення догани, наказу №18 від 30 листопада 2015 року про оголошення йому сувої догани, оскільки вони не відповідають дійсності та він не був з ними ознайомлений.

Зазначав, що в наказі №18 від 30 листопада 2015 року йому було запропоновано з'явитися на засідання правління, однак не вказано коли і де воно відбудеться. При цьому, позачергові загальні збори АГК «Олімпієць» відбулися 06 грудня 2015 року, тобто через шість днів після прийняття наказу №18 від 30 листопада 2015 року, де без зазначення в порядку денному питання про звільнення ОСОБА_3 прийнято рішення про його звільнення і виключення з членів АГК «Олімпієць».

Вказував, що його було притягнуто до дисциплінарної відповідальні будучи відстороненим від роботи, не перебуваючи на роботі в зв'язку із забороною перебування на робочому місці.

Зазначав, що текст рішення позачергових загальних зборів АГК «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року та витяг з нього суперечать один одному, оскільки відрізняється кількість осіб, які пропонували звільнити його з роботи та виключити з членів кооперативу.

Вказував, що не відповідають дійсності долучені до матеріалів справи довідки про заборгованість за оплату гаража за НОМЕР_1-НОМЕР_2 згідно яких, заборгованість становить 12481,20 грн., оскільки ОСОБА_3 належить лише один гараж за НОМЕР_1 та на підтвердження відсутності будь-якої заборгованості за вказаний гараж надавались копії квитанцій та пред'являлись їх оригінали.

Зазначав, що відомості лічильної комісії вказані в протоколі та відомості вказані в рішенні загальних зборів від 06 грудня 2015 року є невірними, а зазначені в рішенні загальних зборів АГК «Олімпієць» особи не є членами АГК «Олімпієць» та не мали права приймати участь у голосуванні при прийнятті вказаного рішення.

Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність доказів про реєстрацію членів кооперативу на засіданні загальних зборів АГК «Олімпієць» 06 грудня 2015 року, а відтак вважає, що на засіданні був відсутній кворум.

Посилався на те, що прийняття чи звільнення працівників кооперативу не входить до компетенції загальних зборів, а відповідно до статуту АГК «Олімпієць» виконавчим органом кооперативу є правління, яке має право приймати та звільняти працівників і службовців кооперативу.

Зазначав, що притягнення його до відповідальності за всі правопорушення, які були викладені у наказах здійснювалось з грубим порушенням ст.149 КЗпП України.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача до Київського апеляційного суду від відповідача та третьої особи не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вказаних підстав.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність третьої особи відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним розпорядження, наказів, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції, виходив з того, що оскаржуване розпорядження та накази були приняті з урахуванням обставин, які існували на той момент, а також з метою забезпечення трудової та виробничої дисципліни, тобто задля уникнення перешкоджання роботи кооперативу, на якому працював позивач та того, що відсторонення позивача від роботи відбулося правомірно.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до статей 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці.

Відповідно до ч.1 ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ниморгану і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до вимог ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов'язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Наказ роботодавця про застосування стягнення має містити мотивувальну частину з точним та обґрунтованим характером порушення трудової дисципліни.

Наказ про застосування до працівника стягнення не може містити стягнень, не передбачених ст.147 КЗпП.

Таким чином, законодавець визначив, що підстави притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності повинні бути відображені у відповідному наказі. Такі підстави повинні бути чіткими та обґрунтовані для того, щоб працівнику було зрозуміло за що його притягнуто до відповідальності.

Частиною 1 ст.147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно з ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, з огляду на вищевикладене, перш ніж винести працівникові догану роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У п.25 вищевказаної постанови зазначено, що нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 січня 2008 року між автогаражним кооперативом «Олімпієць» та ОСОБА_1 укладено трудовий контракт з працівником, згідно якого останній був прийнятий на роботу до автогаражного кооперативу «Олімпієць» на посаду бригадира охорони (т.1 а.с.142-143).

Згідно з довідкою від 09 жовтня 2015 року №11, виданою автогаражним кооперативом «Олімпієць» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становила 1916, 66 грн. (т.1 а.с.9).

Розпорядженням №1 голови автогаражного кооперативу «Олімпієць» ОСОБА_2 від 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 було тимчасово відсторонено від роботи охоронця автогаражного кооперативу «Олімпієць» до особого розпорядження.

Причиною відстронення зазначено: по причині ймовірного нанесення шкоди кооперативу (син затриманого на хабарі ОСОБА_4.).

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов'язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов'язків. Залежно від причин відсторонення заробітна плата на цей період не зберігається, хоч у деяких випадках виплачується допомога за рахунок коштів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або ж нараховується середній заробіток.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Разом з тим, за змістом вищезазначеної ст.46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Такої підстави відсторонення - як ймовірне нанесення шкоди, нормами ст.46 КЗпП України не передбачено, будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від посади працівника за ймовірне нанесення шкодивідповідачем у розпорядженні №1 не зазначено.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги позивача про визнання незаконним розпорядження №1 від 30 вересня 2015 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботиє обґрунтованими.

Згідно наказу голови автогаражного кооперативу «Олімпієць» ОСОБА_2 №8 від 03 листопада 2015 року «Про порушення дисципліни охоронцем ОСОБА_1.» ОСОБА_1 оголошено догану та попереджено, що у разі перешкоджання в роботі кооперативу до нього будуть застосовані більш жорсткі методи впливу.

У даному наказі зазначено, що 02 жовтня 2015 року головою тимчасової комісії був тимчасово відсторонений від роботи охоронець кооперативу ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни, перевищення своїх службових обов'язків та перешкоджання у роботі правління автокооперативу, а також за те що ОСОБА_1 був у безпосередньому підпорядкуванні свого батька ОСОБА_4, який знаходиться під слідством за скоєння службового злочину, та якому заборонено втручатись у роботу кооперативу. Однак не зважаючи на ці обставини ОСОБА_3 продовжував здійснювати перешкоди, зривав оголошення, розклеював неправдиву інформацію на території кооперативу. 02 листопада 2015 року ОСОБА_3 побив члена правління кооперативу ОСОБА_5 на території автокооперативу (т.1 а.с.4).

Наказом голови автогаражного кооперативу «Олімпієць» ОСОБА_2 №18 від 30 листопада 2015 року охоронцю кооперативу ОСОБА_1 оголошено сувору догану, запрошено ОСОБА_1 на засідання правління автокооперативу для вирішення питання доцільності подальшого його перебування в членах автокооперативу та зазначено, що наказ оголосити ОСОБА_1 під персональний підпис.

Підставою винесення даного наказу зазначено: 29 листопада 2015 року охоронець кооперативу ОСОБА_1, знаходячись у нетверезому стані на території автокооперативу позривав об'яви про проведення зборів. При цьому, нецензурно лаявся, на зауваження членів кооперативу не реагував (т.1 а.с.5).

У судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що будь-яких порушень трудової дисципліни з його боку не було, а порушення, які вказані у наказах від 03 листопада 2015 року та 30 листопада 2015 року є надуманими.

Згідно з ст.4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв'язаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Як вбачається з ст.7 міжнародної Конвенції №158 трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не нададуть можливість захищатися в зв'язку з висунутими проти нього обвинуваченнями.

Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на роботодавця тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

При цьому, доказів вчинення позивачем порушень трудової дисципліни, про які було зазначено в оскаржуваних наказах, в тому числі і що ОСОБА_1 перебував у нетверезому стані та доказів того, що позивачу пропонувалося надати пояснення з приводу вказаних порушень відповідачем суду надано не було.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач доказів того, що ним при винесенні оскаржуваних наказів були дотримані вимоги ст.ст.147, 148, 149 КЗпП України суду не надав, а, отже, позовні вимоги позивача про визнання оскаржуваних наказів незаконними є обґрунтованими.

Рішенням позачергових загальних зборів автогаражного кооперативу «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади.

Як вбачається з протоколу №2-15 позачергових загальних зборів автогаражного кооперативу «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року підставою звільнення позивача була інформація голови автогаражного кооперативу «Олімпієць» ОСОБА_2 про систематичне порушення трудової дисципліни охоронцем та незаконного втручання у роботу кооперативу ОСОБА_1, а саме, що ОСОБА_1 на території кооперативу побив члена правління ОСОБА_5, а також знаходячись у нетверезому стані зривав на території кооперативу об'яви про проведення зборів, розклеював неправдиву інформацію від імені свого батька ОСОБА_4, який затриманий правоохоронними органами за отримання хабара за продаж земельної ділянки автогаражного кооперативу «Олімпієць» та перешкоджання ним діяльності кооперативу. За вказані порушення дисципліни ОСОБА_1 оголошено дві догани (т.1 а.с.57-66).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що до позивача у порушення вимог ст.147 КЗпП України було застосовано два види стягнення за одне і теж порушення трудової дисципліни - догани та звільнення.

Вказані обставини свідчать про незаконність звільнення позивача із займаної посади.

Зазначених положень закону суд першої інстанції не врахував.

А відтак, вимоги позивача про визнання незаконними: розпорядження №1 від 30 вересня 2015 року про відсторонення його від роботи, наказу від 03 листопада 2015 року про оголошення догани, наказу від 30 листопада 2015 року про оголошення суворої догани та рішення загальних зборів про звільнення з посади є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 2015 року членом наглядової ради та членами правління автогаражного кооперативу «Олімпієць» було складено акт про відмову розписатися про отримання копії рішення, з якого вбачається, що 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 було надано на ознайомлення та вручено копію рішення загальних зборів автогаражного кооперативу «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року про виключення його з членів кооперативу та звільнення його з посади охоронця. При цьому, розписатися за отримання копії вищевказаного рішення зборів ОСОБА_1 відмовився (т.1 а.с.174).

Отже, саме з 24 грудня 2015 року починається перебіг строку на оскарження незаконного звільнення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у листопаді 2015 року звертався до суду з позовом до автогаражного кооперативу «Олімпієць» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування шкоди.

В обгрунтування позовних вимог про поновлення на роботі ОСОБА_1 посилався на розпорядження від 30 вересня 2015 року про відсторонення його від роботи.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.1 а.с.7-8).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що розпорядженням від 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 був відсторонений від роботи, однак з роботи не звільнений, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що про оскаржувані накази та рішення загальних зборів він дізнався у грудні 2015 року та в той же час копії оскаржуваних документів йому передали хлопці з кооперативу.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, у справах про звільнення працівник може звернутися з позовом до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п.4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року надано роз'яснення, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Таким чином, як вбачається з пояснень позивача про оскаржувані накази та рішення загальних зборів він дізнався у грудні 2015 року та у грудні він отримав вищезазначені документи, а з даним позовом звернувся до суду 08 серпня 2016 року, отже колегія суддів приходить до висновку, що позивач пропустив передбачений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними розпорядження №1 від 30 вересня 2015 року, наказів від 03 листопада 2015 року, від 30 листопада 2015 року рішення загальних зборів про звільнення та поновлення на роботі.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до автогаражного кооперативу «Олімпієць» про визнання незаконними розпорядження, наказів, рішення загальних зборів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вищевказаних позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем строку, визначеного ст.233 КЗпП України для звернення із даними позовними вимогами до суду.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, вони також задоволенню не підлягають.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом позивач також просив визнати незаконним рішення загальних зборів АГК «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року про

звільнення його з роботи та про виключення його з членів АГК «Олімпієць», посилаючись на відсутність кворуму при проведенні зборів.

Як вбачається з матеріалів справи, автогаражний кооператив «Олімпієць» «Олімпієць» є юридичною особою, яка у своїй діяльності керується статутом, Конституцією України, ЦК України, ГК України, Законом України «Про кооперацію», іншими нормативно-правовими актами.

Основними принципами кооперації згідно із статтею 4 Закону України «Про кооперацію» є, зокрема, безпосередня участь членів кооперативної організації у її діяльності, рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос).

Відповідно до ч.1 ст.12 вказаного Закону до основних прав члена кооперативу відносяться, зокрема, право на участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління кооперативом.

Частинами 5,6,8,9,10,11 ст.15 Закону передбачено, що про дату, місце, час проведення та порядок денний загальних зборів члени кооперативу повинні бути повідомлені не пізніше ніж за 10 днів до визначеного строку їх проведення. У разі коли з організаційних причин (через територіальне розміщення чи значну чисельність членів кооперативу) проведення загальних зборів членів кооперативу неможливе, статутом кооперативу може бути передбачено скликання зборів уповноважених кооперативу. Кількість членів кооперативу, які мають право делегувати уповноважених, та порядок делегування уповноважених для участі у зборах уповноважених визначаються статутом кооперативу. Загальні збори членів кооперативу правомочні вирішувати питання, якщо на них присутні більше половини його членів, а збори уповноважених - за наявності не менше двох третин уповноважених; кожний член кооперативу чи уповноважений кооперативу має один голос, і це право не може бути передано іншій особі; рішення загальних зборів членів (зборів уповноважених) кооперативу про прийняття, внесення змін до статуту, вступ до кооперативного об'єднання або вихід з нього та про реорганізацію або ліквідацію кооперативу вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менше як 75 відсотків членів кооперативу, присутніх на загальних зборах кооперативу. З інших питань рішення приймаються простою більшістю голосів членів (уповноважених) кооперативу, присутніх на його загальних борах.

Отже, рішення загальних зборів товариства можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання, встановленої ст.15 Закону України «Про кооперацію».

Права учасника кооперативу можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України у справі №6-10цс14.

Згідно з п.9.1 статуту автогаражного кооперативу «Олімпієць» вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

Пунктом 9.2 статуту визначено, зокрема, що до компетенції загальних зборів членів кооперативу належить, затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства.

Відповідно до п.9.8. рішення загальних зборів членів (зборів уповноважених) кооперативу про прийняття, внесення змін до статуту, вступ до кооперативного об'єднання або вихід з нього та про реорганізацію або ліквідацію кооперативу вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як 75 відсотків членів кооперативу, присутніх на загальних зборах кооперативу. З інших питань рішення приймаються простою більшістю голосів членів (уповноважених) кооперативу, присутніх на його загальних зборах.

Як зазначалося вище, 06 грудня 2015 року відбулись позачергові загальні збори членів автогаражного кооперативу «Олімпієць» скликані правлінням автогаражного кооперативу «Олімпієць».

На порядку денному вирішувалися питання при прийняття нових членів кооперативу та виключення відомостей із членів кооперативу, звіт ревізійної комісії про проведення ревізії фінансово-господарської діяльності попереднього керівництва автогаражного кооперативу «Олімпієць»за період 2010-2015 років, звіт наглядової Ради щодо аналізу Статутної діяльності попереднім керівництвом та пропозиції змін до Статуту, пропозиції щодо штрафних санкцій за крадіжку електроенергії тощо.

З матеріалів реєстраційної справи №1_ 339_000689_ 62, яка є додатком до даної справи вбачається, що станом на 2014 рік список членів автогаражного кооперативу «Олімпієць» налічує 545 членів.

Відповідно до протоколу №2-15 позачергових загальних зборів членів автогаражного кооперативу «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року на них були зареєстровані та присутні 278 членів товариства, що складає 51% від загальної кількості кооперативу та складає більше половини загальної кількості членів та відповідно становить кворум, передбачений статутом автогаражного кооперативу «Олімпієць» для визначення зборів правомірними щодо прийняття рішень по порядку денному.

Згідно з протоколами №1 та №2 рахункової комісії автогаражного кооперативу «Олімпієць» на час відкриття загальних зборів кооперативу були зареєстровані та присутні на зборах 278 членів кооперативу (т.1 а.с.106, 107).

Разом з тим,позивачем в порушення вимог ст.81 ЦПК України не було надано суду належних доказів на обґрунтування його доводів про те, що на час відкриття загальних зборів були присутні менше ніж 278 осіб, як зазначено в протоколі та те, що зазначені в рішенні загальних зборів автогаражного кооперативу «Олімпієць» особи не є членами автогаражного кооперативу «Олімпієць» та не мали права приймати участі у голосуванні при прийнятті вказаного рішення.

Оскільки позивач оскаржує рішення загальних зборів автогаражного кооперативу «Олімпієць» лише з підстав відсутності кворуму при його проведенні, що не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що: прийняття та звільнення працівників кооперативу не входить до компетенції загальних зборів відповідно до статуту; про порушення порядку скликання загальних зборів; що питання про звільнення позивача не включалося у порядок денний; про неповідомлення позивача про наявність боргу - колегія суддів відхиляє, оскільки вказаними обставинами ОСОБА_1 не обґрунтовував позовні вимоги, звертаючись до суду з даним позовом та вказані доводи не були предметом дослідження та перевірки у суді першої інстанції.

Крім того, у судовому засіданні апеляційного суду представник позивача зазначав, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту вимог про визнання незаконним рішення загальних зборів автогаражного кооперативу «Олімпієць» від 06 грудня 2015 року.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне виключення позивача з членів кооперативу внаслідок несплати експлуатаційних внесків та посилання в апеляційій скарзі на те, що не відповідають дійсності долучені до матеріалів справи довідки про заборгованість за оплату гаража за НОМЕР_1-НОМЕР_2 згідно яких, заборгованість становить 12481,20 грн., оскільки ОСОБА_3 належить лише один гараж за НОМЕР_1, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як вбачається з довідки автогаражного кооперативу «Олімпієць» від 07 листопада 2015 року №17, заборгованість ОСОБА_1 за оплату гаража НОМЕР_1-НОМЕР_2 (площа біля 107 кв.м), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 складає 12481,20 грн. (т.1 а.с.100).

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що він на праві власності володіє лише одним гаражем НОМЕР_1 на підставі технічного паспорту на гараж від 16 грудня 2015 року (т.1 а.с.157-160), а гараж НОМЕР_2 належить його батьку ОСОБА_4

При цьому, зазначав, що в'їзд до двох гаражів є один, тобто фактично два гаражі є об'єднаними.

Крім того, як вбачається з списків членів автогаражного кооперативу «Олімпієць» станом на 23 вересня 2010 року, затверджені загальними зборами від 23 вересня 2010 року, які знаходяться у реєстраційній справі №1_ 339_000689_ 62 ОСОБА_1 належать гаражі НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (реєстраційна справа а.с.191).

Також, згідно квитанцій, які містяться в матеріалах справи, оригінали яких було оглянуто у судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_1 сплачував експлуатаційні внески та витрати за електроенергію як за гараж НОМЕР_1, так і за гараж НОМЕР_2 (т.1 а.с.154-156).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними розпорядження, наказів, рішення загальних зборів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробіткуза час вимушеного прогулуз ухваленням нового про відмову у задоволенні вказаних вимог з інших підстав.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу «Олімпієць», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконними розпорядження, наказів, рішення загальних зборів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробіткуза час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу «Олімпієць», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконними розпорядження, наказів, рішення загальних зборів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробіткуза час вимушеного прогулу відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: