КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 381/3879/18

номер провадження: 22-ц/824/9050/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2019 року та додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2019 року у складі судді Соловей Г.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 18 лютого 2017 року та проживає в ній одна.

Вказувала, що у місті Фастові вона познайомилась з ОСОБА_1 , яка за фахом є фельдшер. Оскільки вона є людиною похилого віку, часто хворіє та потребує допомоги, на її прохання ОСОБА_1 надавала їй медичну допомогу, купувала ліки, продукти харчування та готувала їжу. В подальшому відповідач ОСОБА_1 запропонувала їй скласти на її ім`я заповіт на вказану вище квартиру, за що зобов`язалась надавати їй необхідну допомогу. Позивач погодилась на таку пропозицію відповідача та 20 березня 2017 року склала на ім`я ОСОБА_1 заповіт.

Зазначала, що ОСОБА_1 повідомила їй, що заповіт не має юридичної сили, оскільки його можна в будь-який час скасувати, а тому запропонувала їй укласти договір, за умовами якого вона буде надавати допомогу та догладити за нею до смерті, а за це квартира перейде у власність відповідача. Позивач вказувала, що вона погодилась на пропозицію ОСОБА_1 та 27 жовтня 2017 року уклала з відповідачем договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області. Однак, в подальшому ОСОБА_1 перестала виконувати взяті на себе зобов`язання щодо надання їй допомоги та повідомила, що вона є власником квартири за договором, за яким не зобов`язана надавати їй допомогу. Позивач вважала указаний договір недійсним, оскільки він був укладений нею внаслідок помилки, так як вважала, що укладає договір довічного утримання з ОСОБА_1 , а не договір дарування належної її квартири.

На підставі наведеного, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21 березня 2019 року, позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 жовтня 2017 року між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за №1347; скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 23095056, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 112; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за №1347, недійсним.

Додатковим рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2019 року доповнено абзацом: скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 23095056, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 112 (витяг про державну реєстрацію права власності від 31 жовтня 2017 року, виданий приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В.), проведену на підставі договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 27 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач ОСОБА_2 у позові не зазначила третьою особою приватного нотаріуса Фастівського міськрайонного нотаріального округу Київської області Сушанову Т.В., яка посвідчила оспорюваний правочин, а суд першої інстанції не залучив до участі у справі як третю особу приватного нотаріуса з власної ініціативи, у зв`язку з чим не дослідив позицію нотаріуса щодо оспорюваного правочину та не врахував її при ухваленні рішення. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідно до положень п.5 ч.2 ст.258, ст.728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Зазначає, що стан здоров`я позивача відповідає її віку, вона не потребує постійного догляду та є дієздатною особою, про що свідчить те, що у серпні 2018 року вона, ОСОБА_1 , на прохання позивача за одну добу з`їздили разом з нею на автомобілі ОСОБА_5 у Брянську область Російської Федерації та повернулись до міста Фастова, де позивач самостійно переоформила пенсійну картку. При цьому, позивач не скаржилася на стан свого здоров`я. Також вказує, що згідно наданої позивачем медичної документації їй зроблено операцію по видаленню онкопухлини на губі у 2000 році та їй встановлено другу групу інвалідності довічно, однак позивач не проходила медичне обстеження щодо встановлення стану її здоров`я та необхідності у наданні їй сторонньої допомоги. Вказує, що розмір пенсії позивача становить 10 000 грн 00 коп., а її заробітна плата складає 4 000 грн 00 коп., а тому позивач не потребувала матеріальної допомоги. Вказує, що суд не звернув уваги на те, що покази свідка ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 тотожні щодо проживання позивача у будинку відповідача по АДРЕСА_2 . Суд першої інстанції не дав оцінку показам свідка ОСОБА_5 , який на власному автомобілі у серпні 2018 році возив відповідача разом з позивачем до Російської Федерації. Тому вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки її поясненням, поясненням вказаних вище свідків, не врахував, що позивач власноручно виконала підпис у оспорюваному договорі дарування, розуміючи, що укладає саме такий договір, а нотаріус роз`яснив, який саме договір вона підписує, визначився щодо її волі, прочитав зміст договору та роз`яснив наслідки укладення договору дарування.

Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно ухвалив у справі додаткове рішення від 12 квітня 2019 року, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 вирішені судом у повному обсязі, що виключає можливість ухвалення додаткового рішення відповідно до положень ч.1 ст. 270 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Вказує, що відповідач мала право в суді першої станції заявити клопотання про залучення у справі приватного нотаріуса як третю особу, однак цього не зробила. Вказує, що вона звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, а не про його розірвання, а тому встановлений ст.ст. 258, 728 ЦК України річний строк позовної давності не спірні правовідносини не поширюється. Зазначає, що на час укладення оспорюваного правочину в силу свого похилого віку (83 роки) та стану здоров`я вона потребувала стороннього догляду та допомоги, що підтверджується випискою з її медичної картки, а тому твердження в апеляційній скарзі про те, що вона за станом здоров`я не потребує постійного догляду і є дієздатною особою, не відповідає дійсності. Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що розмір її пенсії більший, ніж заробітна плата відповідача, не спростовують того факту, що вона в силу похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги, яка може бути не тільки матеріальною, а й іншого виду. Зазначає, що вона періодична проживала у будинку відповідача, проживала та продовжує проживати у своїй квартирі, утримує квартиру та сплачує комунальні послуги, відповідачу квартиру не передавала і остання в ній не проживає. Вказує, що договір дарування був укладений нею внаслідок помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання з ОСОБА_1 , а не договір дарування своєї квартири. Також зазначає, що судом першої інстанції не була вирішена заявлена нею позовна вимога про скасування реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, яка є похідною від вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним, о тому вважає, що ухвалення судом додаткового рішення від 12 квітня 2019 року є законним. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду - без зміни.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 лютого 2017 року позивач ОСОБА_2 набула у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за №204 (а.с.62).

Згідно довідки комунального підприємства Фастівської міської ради «Фастівська житлово-експлуатаційна контора» №07007 від 24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 одна зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8).

Встановлено, що 20 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 скала заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_1 , згідно з яким заповідала останній все своє майно на випадок своєї смерті. Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за №355 (а.с.30, 60).

27 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за №1347 (а.с.6,61).

На підставі вказаного договору дарування квартири, 27 жовтня 2017 рок приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. за ОСОБА_1 проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно - 23095056; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 112, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності від 31 жовтня 2017 року (а.с.111).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, інвалідом 2 групи довічно, за станом здоров`я потребує стороннього догляду та допомоги, погодилась на передачу належної їй квартири у власність ОСОБА_1 за умови її довічного утримання й, укладаючи оспорюваний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст.ст.203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, а також у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 622/773/16-ц, від 20 червня 2019 року у справі №357/12123/16-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є людиною похилого віку, інвалідом ІІ групи довічно, є одинокою, перенесла онкологічні операції, має ряд захворювань, у зв`язку з цим потребує стороннього догляду та допомоги, що підтверджується дослідженими у суді першої інстанції довідкою МСЕК, виписками з медичної картки хворої ОСОБА_2 (а.с.9-10, 128-129), а також показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Після укладення оспорюваного договору дарування квартири від 27 жовтня 2017 року позивач залишилась проживати в спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, сплачує комунальні послуги відповідно до типового договору №5350 про надання послуг з утримання з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 21 лютого 20017 року, договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення від 21 квітня 2017 року, договору про користування електричної енергію від 21 лютого 2017 року, які укладені з нею, що підтверджується наданими позивачем копіями вказаних вище договорів та квитанціями про оплату комунальних послуг (а.с.12-18, 20-23).

Також судом першої встановлено, що ОСОБА_2 на літній період тимчасово переїжджала проживати до житлового будинку відповідача ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , що підтверджується показами вказаних вище свідків.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не надала доказів прийняття спірної квартири в дар, а також доказів, що вона користується нею і такі докази в матеріалах справи відсутні. При цьому судом першої інстанції правильно враховано, що роботи по заміні вікон балкону у квартирі АДРЕСА_1 , хоча й проводились чоловіком відповідача, однак придбання будівельних матеріалів та оплата цих робіт були здійснені за кошти позивача, що підтверджується договором купівлі - продажу товарів у розстрочку від 10 квітня 2017 року, який укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_11 та ОСОБА_2 та додатком №1 до вказаного договору (а.с.51-52).

Також судом першої інстанції правильно не взято до уваги посилання представника ОСОБА_1 на те, що при укладенні оспорюваного договору дарування нотаріусом було роз`яснено правові наслідки укладеного правочину, оскільки сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті договору, прочитання його тексту позивачем та освіченість останньої, не можуть бути підставою для висновку про усвідомлення позивачем фактичних обставин правочину.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного договору дарування квартири недійсним, суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, позивач ОСОБА_2 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Із урахуванням встановлених обставин справи судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність законних підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним відповідно до ст.229 ЦК України.

При вирішенні справи судом правильно визначено характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не зазначила у позові третьою особою приватного нотаріуса Фастівського міськрайонного нотаріального округу Київської області Сушанову Т.В., яка посвідчила оспорюваний правочин, а суд першої інстанції з власної ініціативи не залучив цього приватного нотаріуса до участі у справі як третю особу, не заслуговують на увагу.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Оскільки позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору дарування тим, що нею допущена помилка під час його укладення і вона не посилалась на неправомірні дії приватного нотаріуса Фастівського міськрайонного нотаріального округу Київської області Сушанової Т.В., яка посвідчила цей правочин, то в даному випадку залучення її до участі у справі як третю особу не є обов`язком для позивача та суду, а відтак наведені обставини не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідно до приписів п.5 ч.2 ст.258, ст.728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, відхиляються апеляційним судом, виходячи з такого.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для вимог про визнання правочину недійсним встановлено саме таку позовну давність.

Спеціальна позовна давність в один рік, яка передбачена п.5 ч.2 ст. 258 ЦК України, застосовується лише до вимог, заявлених дарувальником про розірвання договору дарування в силу положень ст.728 ЦК України.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просила визнати договір дарування квартири недійсним відповідно до ст.229 ЦК України, вимогу про розірвання вказаного договору дарування кватири позивач не заявляла, а відтак приписи ст.728 ЦК України до позовних вимог про визнання договору дарування квартири недійсним не підлягають застосуванню.

На вимоги про визнання договору дарування квартири поширюється загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, встановлений ст. 257 ЦК України.

Оскільки оспорюваний договір дарування квартири між сторонами укладено 27 жовтня 2017 року, а з даним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду 02 листопада 2018 року, то позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно ухвалив у справі додаткове рішення від 12 квітня 2019 року, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 вирішені судом у повному обсязі, що виключає можливість ухвалення додаткового рішення відповідно до положень ч.1 ст. 270 ЦК України, є необгрунтованими з таких підстав.

Так, згідно з п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Зі змісту позову вбачається, що позивач, окрім вимог про визнання недійсним оспорюваного договору даруванняквартири, також просила скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 23095056, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 112, проведену на підставі договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 27 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В.

В ході розгляду справи позивач подала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру від 31 жовтня 2017 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та давала пояснення з приводу даної вимоги.

Однак, з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вбачається, що суд не вирішував дану позовну вимогу ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру і висновків щодо наявності підстав для її задоволення чи відмови у її задоволенні, не зробив.

З матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішенняв порядку ст.270 ЦПК України, посилаючись на те, що суд першої інстанції не вирішив її позовну вимогу про скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру та просила ухвалити додаткове рішення у справі, яким скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення від 12 квітня 2019 року.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду, а також додаткове рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2019 року та додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2019 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді