Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 755/11937/16-ц

провадження № 61-20525св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

заінтересовані особи: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року у справі № 230/10 за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Заява мотивована тим, що 07 березня 2013 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків прийнято рішення у справі № 230/10, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у сумі 30 623 338, 01 грн, третейський збір у розмірі 25 000 грн та відмовлено у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним Генерального договору про надання кредитних послуг № 991/486/08 від 25 липня 2008 року та договору поруки № 991/411-П911/486/08 від 25 липня 2008 року. Разом з тим, вказаний позов не підлягав розгляду третейським судом відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, ОСОБА_3 подано клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року, яке задоволено ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року, заяву ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року у справі № 230/10 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним Генерального договору про надання кредитних послуг №991/486/08 від 25 липня 2008 року та договору поруки №991/411-П991/486/08 від 25 липня 2008 року скасовано.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим законом в редакції від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку.

Третейським судом розглянуто справу про солідарне стягнення заборгованості за споживчим кредитом, тому в розумінні наведених положень закону правовідносини, які склалися між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, виникли із споживчого кредиту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвали суду першої та апеляційної інстанції та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що звернення банку до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості не є спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання умов договору, а не порушення Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак висновки судів про непідвідомчість справи третейському суду є помилковими.

Поручитель у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем банківських послуг, тому положення вказаного закону не поширюються на правовідносини, які виникли між банком та поручителем, і такий спір підвідомчий третейському суду.

У квітні 2017 року від ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких вона просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 15 березня 2018 року справа № 173/1086/14-ц передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 25 липня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № 991/486/08, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в межах загального ліміту 375 000 доларів США на поточні потреби зі сплатою 15 % річних, з кінцевим терміном повернення коштів до 24 липня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 25 липня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 991/411-П-991/486/08.

Пунктом 6. 2. Кредитного договору передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків Мороз О.А., або Ярошовцем В. М., або Білоконем Ю.М. у порядку черговості. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними в цьому пункті суддями, суддя призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного регламенту вказаного третейського суду.

Аналогічне положення міститься і в пункті 5. 2 договору поруки.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 3 062 338, 01 грн та 25 000 грн витрат, повязаних з вирішенням спору Третейським судом.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним Генерального договору про надання кредитних послуг та договору поруки відмовлено.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що правовідносини між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 за кредитним договором відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим законом в редакції від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку.

Правовідносини, які склалися між ПАТ «Укрсоцбанк», позичальником ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_4, виникли із споживчого кредиту, тому вказана справа не підвідомча третейському суду.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з висновками судів попередніх інстанцій.

Якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов'язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням нею обов'язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

За викладених обставин суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про наявність правових підстав для скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року у частині стягнення із позичальника ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення питання про скасування рішення третейського суду про стягнення кредитних коштів із поручителя ОСОБА_4 з таких підстав.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

У частинах першій, другій статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договір поруки є додатковим, акцесорним зобов'язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов'язання та виникає за умови існування основного. Тому сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення потреб поручителя.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц.

Оскільки поручитель ОСОБА_4 є стороною акцесорного зобов'язання, не є споживачем, і Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено поширення на сторони акцесорних договорів його положень, то висновки місцевого суду та суду апеляційної інстанції про неможливість розгляду третейським судом вимог до поручителя не ґрунтуються на вимогах закону, а тому рішення судів попередніх інстанцій в цій частині на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року про стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредиту з ОСОБА_4.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року в частині скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року про стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг з ОСОБА_4 скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 березня 2013 року, заінтересовані особи: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», в частині стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг з ОСОБА_4 відмовити.

В іншій частині ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат