ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2965/19 Справа № 212/3260/18 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 24 жовтня 2018 року, яке ухвалено суддею Борис О.Н. у місті ОСОБА_3, повний текст рішення складено 29 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві в розмірі 176000 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб.

В мотивування позовних вимог, позивач зазначила, що 29 липня 1999 року об 11 годині 45 хвилин на залізничному переїзді №3 управління залізничного транспорту шахти «Більшовик» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «КЗРК», під час виконання трудових обовязків головного механіка, внаслідок наїзду тепловозу отримав чисельні травми її батько - ОСОБА_4, від яких, перебуваючи на лікуванні у 2-й міській лікарні, помер 15.08.1999 року.

Через нещасний випадок, що призвело до смерті батька їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила близьку людину. Смерть батька призвела до того, що вона зазнала сильного нервового потрясіння та до теперішнього часу перебуває у напруженому психічному стані, думки про його смерть не залишають її.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 24 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві, задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 90000 (девяносто тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема зазначає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки на момент виникнення у потерпілого втрат у сфері його немайнових благ нормативно-правовими актами не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сімї особи, якій завдано моральну шкоду., а отже відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 Вказує, що внаслідок неповного зясування обставин у справі, суд не встановив момент виникнення спірних правовідносин маж позивачем і відповідачем, та зробив помилкові висновки щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Окрім того, відповідач наголошує на тому, що справа дружини загиблого працівника неодноразово розглядалася судами різних інстанцій, остаточним судовим рішенням Верховного Суду України від 08.01.2002 р., яке набрало законної сили, дружині ОСОБА_5 було відмовлено в частині задоволення позову про стягнення моральної шкоди, з тих підстав, що в період загибелі ОСОБА_4 нормами матеріального права не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сімї особи, якій завдано моральної шкоди.

Також, відповідач вказує на порушення судом вимог ч.5 ст.265 ЦПК України, при цьому звертає увагу на те, що позивачу на момент загибелі батька вже виповнилося 24 роки, вона створила сімю та проживала окремо від батька, що з часу смерті батька минуло майже 20 років, на що суд не звернув належної уваги. Стверджує, що за п.11 «Правил про відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків» (в редакції від 03.10.1997), розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, тобто не міг бути більшим ніж 2250 грн.

Відповідач посилається на формальний розгляд справи, звертаючи увагу на допущену у рішенні описку щодо посилання на відхилення колегією суддів доводів апеляційної скарги щодо застосування норм ст.440-1 ЦК Української РСР. Окрім того, вказує на те, що суд порушив вимоги ст.141 ЦПК України, стягнувши судовий збір з відповідача у повному обсязі при частковому задоволенні позовних вимог позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач є дочкою загиблого ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 І-КИ №474919, актовий запис №2458 від 10.10.1975 (а.с.10).

24.04.1998 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_8 та після одруження отримала прізвище - «Мякущенко» (а.с.11).

За життя ОСОБА_4 працював головним механіком на шахті «Більшовик» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «КЗРК».

29 липня 1999 року при виконанні трудових обов'язків з ОСОБА_4 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт №11 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом.

Згідно зазначеного акту визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці: машиніст тепловоза ОСОБА_9, складач потягів ОСОБА_10, чергова стрілочного поста ОСОБА_11, начальник зміни залізничного цеху №3 ОСОБА_12, в.о. начальника залізничного цеху №3 ОСОБА_13, заступник начальника залізничного цеху подвижного складу по експлуатації ОСОБА_14, головний інженер УЖДТ ОСОБА_15 (а.с. 4-5).

Судом також встановлено, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з липня 1999 року, коли з ОСОБА_4 - батьком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер 15.08.1999 року.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася в результаті нещасного випадку при виконанні ним трудових обов'язків, у звязку із чим обґрунтовано поклав обовязок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька на ПАТ «Кривбасзалізрудком» на підставі ст.440-1 ЦК УРСР.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом першої інстанції на час виникнення правовідносин між сторонами (29 липня 1999 року) відшкодування моральної (немайнової) шкоди було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

На час виникнення спірних правовідносин (29.07.1999 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, також передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, також зазначені у п.8 Правил.

Відповідо до розяснень, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону «Про інформацію», ст.44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобовязання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди.

Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобовязаний зясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у звязку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нормами 440-1 Цивільного кодексу Української РСР не було передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька від нещасного випадку, колегією суддів відхиляються, оскільки спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до розяснень зазначених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок нещасного випадку, який стався з ним під час виконання трудових обовязків, тому і поклав обовязок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька, на ПАТ «КЗРК».

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963, виходячи з вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються, що кореспондуєп.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові №6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у звязку з втратою близької людини.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач ОСОБА_1, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що після смерті батька позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки залишилася без батька у віці 24 років. У звязку зі смертю батька позивач позбавлена можливості відчувати батьківську любов, піклування та турботу, матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення життєвих звязків, призводить до необхідності докладати зусилля для організації свого життя.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_7, яка втратила батька внаслідок незабезпечення відповідачем дотримання працівниками підприємства техніки безпеки.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено наявність моральних страждань. Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, яка залишилася без батька, характер психологічної травми, яку вона отримала у зв'язку зі смертю рідної людини, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди дочці загиблого, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Проаналізувавши зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника, підлягають частковому задоволенню.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом та поданні апеляційної скарги позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди є немайновою та за подання позову в даній категорії справ судовий збір справляється за фіксованою ставкою (п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»), а не пропорційно до розміру суми грошового відшкодування моральної шкоди, заявленого позивачем.

У зв'язку з цим, викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм законодавства при стягненні в повному розмірі судового збору з відповідача на користь держави, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу та не враховує їх.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: