КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2017 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма "Сапсан" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сапсан-СП", Товариство з обмеженою відповідальністю "Дитячий пасаж" про визнання недійсними договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя,-

встановив:

В жовтні 2016 року ТОВ "Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма "Сапсан" звернулось до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи (т.3 а.с.7), та просило ухвалити рішення, яким:

Визнати недійсним договір іпотеки від 09 липня 2013 року, укладений між ТОВ "Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма "Сапсан" та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. та зареєстрований в реєстрі за №1026.

Визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки від 22 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма "Сапсан", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. та зареєстрований в реєстрі за №1137.

Вимоги обґрунтовує тим, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки від 09 липня 2013 року іпотекодавець ТОВ "Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма "Сапсан" не був власником переданого в іпотеку майна - торгівельного комплексу по АДРЕСА_1 , відтак цей договір і укладений у подальшому на його виконання договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 липня 2013 року - є недійсними.

В липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з клопотанням про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсними договору іпотеки від 09 липня 2013 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 липня 2013 року (том 3 а.с.79) з тих підстав, що ухваленим у справі №755/29239/13 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2013 року, частково скасованим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2014 року, яке набрало законної сили, уже вирішено спір між цими сторонами, про цей самий предмет і з цих самих підстав, а саме: товариству відмовлено у визнанні недійсними договорів, чинність яких оспорюється у цій справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у зазначеній частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що підстави позову і склад учасників у цій справі та у справі №755/29239/13 є різними, тому правових підстав для закриття провадження не встановлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (т.4 а.с.169).

В апеляційній скарзі посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для закриття провадження у справі.

Ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі та її призначено до розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року апеляційне провадження закрито, постановлено матеріали апеляційної скарги повернути до суду першої інстанції для виконання вимог частини другої статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року, прийнятої за наслідками розгляду касаційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

До Київського апеляційного суду матеріали справи надійшли 10 липня 2019 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду від 22 липня 2019 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, що з`явились в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Вирішуючи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року, касаційний суд зазначив, що відповідно до статей 158, 304 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, тобто в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Проте суд апеляційної інстанції вирішив питання про закриття апеляційного провадження і постановив відповідну ухвалу за відсутності ОСОБА_4 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Про дату, час і місце розгляду справи в судовому засіданні 05 вересня 2019 року ОСОБА_4 повідомлявся Київським апеляційний судом шляхом направлення повідомлення за адресою, визначеною в матеріалах справи, зокрема, в позовній заяві (уточненій), а також в касаційній скарзі, поданій від його імені. Інших адрес суду не повідомлялось.

З матеріалів справи також убачається, що в ході судового провадження відповідачем ОСОБА_4 отримано судову повістку єдиний раз 25 травня 2017 року (т.3 а.с.45), усі подальші повідомлення повернуто до суду без вручення (т.3 а.с.57, т.4 а.с. 85(б), т.4 а.с. 197, т.5 а.с.16), що дає підстави для висновку, що ОСОБА_4 провадженням у справі не цікавиться, поштової кореспонденції з суду не отримує.

ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

При цьому колегія суддів зазначає, що, вступаючи в судовий процес, особа наділяється низкою специфічних справ, які може реалізувати для захисту своїх прав. Натомість маніпулювання правами може затягнути вирішення спору й порушення при цьому права інших учасників слухання.

Характер питання, що підлягає вирішенню у цій справі, не потребує дослідження фактичних обставин справи, питання стосується застосування норм ЦПК, всім учасникам справи створено належні умови для ознайомлення із рухом справи. ОСОБА_4 , будучи обізнаним із відкритим апеляційним провадженням, у разі належної заінтересованості у прийнятті участі у процедурі слухання не позбавлений був можливості дізнатися про стан відомого йому судового провадження, зокрема довідатися про постановлену у справі ухвалу про призначення справи до розгляду з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформації про розгляд справи з веб-сайту "Судова влада".

Ураховуючи наведене вище, а також те, що провадження у цій справі судом першої інстанції відкрито в жовтні 2016 року, позиції учасників справи щодо питання, яке підлягає розгляду, містяться в письмових документах, подальше зволікання у вирішення спору по суті може призвести до порушення прав учасників справи, відтак, виходячи із системного зв`язку характером питання, що підлягає вирішенню, колегія суддів уважає можливим розгляд питання за відсутності ОСОБА_4 .

Частина 1 статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, визначала вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в апеляційному порядку.

Так, окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені у цій статті, відповідно до змісту кожного із пунктів. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню (частина 2 статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом).

У відповідності до пункту 14 частини 1 статті 293 ЦПК України у тій же редакції Кодексу окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року про закриття провадження, Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 оскаржила до апеляційного суду ухвалу, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, і суд апеляційної інстанції помилково відкрив апеляційне провадження у справі, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження і повернення матеріалів апеляційної скарги до суду першої інстанції для виконання вимог частини другої статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом, відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства. Суд касаційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_2 про те, що при закритті провадження суд апеляційної інстанції не врахував роз`яснень Конституційного Суду України, зазначених у рішеннях №3-рп/2010 від 27 січня 2010 року, №12-рп/2010 від 28 квітня 2010 року, №18-рп/2010 від 8 липня 2010 року, мотивуючи тим, що у цих рішеннях Конституційний Суд України здійснив офіційне тлумачення пунктів 2, 12, 18 частини першої статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом, а не пункту 14 частини першої цієї статті, згідно з яким апеляційному оскарженню окремо від рішення суду підлягає виключно ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №607/12237/17, вказавши, що статтею 293 ЦПК України (у редакції до набрання чинності Законом №2147-VIII) визначено вичерпний перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Ухвали про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі в цьому переліку немає, відповідно така ухвала не підлягала апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 15 статті 353 ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.

Тобто, статтею 353 ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, чинній на теперішній час, якою визначено вичерпний перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, також не визначено ухвали про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, відтак така ухвала не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Заявник має право свої заперечення щодо такої ухвали включити до апеляційної скарги на ухвалене у справі остаточне судове рішення.

Відтак апеляційне провадження було відкрито помилково та підлягає закриттю.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2017 року - закрити.

Зобов`язати органи Державної казначейської служби України повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 320 грн. судового збору, сплаченого згідно із квитанцією №20037651-1 від 25 вересня 2017 року, що видана ПАТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК".

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова