КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 377/118/18 Головуючий у 1 інстанції: Теремецька Н.Ф.
провадження № 22-ц/824/2481/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - ОлійникаВ.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 листопада 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі представника за довіреністю просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.03.2013 року в розмірі 50 229 грн. 37 коп. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1 762 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на умовах вказаного договору 22 березня 2013 року надав відповідачці кредит в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідачка підписала заяву, чим підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг.

При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг для ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» передбачена можливість зміни Тарифів, а також інших послуг обслуговування рахунків. При цьому у сторін договору виникають обов'язки: у кредитора - інформування позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг; у позичальника - отримання виписки про стан та про здійснення операції по карткових рахунках (п. 1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених даним Договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій.

У порушення ст.ст.525, 526, 527, 530, 610, 615, 629 ЦК України та умов договору відповідачка зобов'язання за вказаним договором не виконала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість станом на 31.01.2018 року в загальній сумі 50229 грн. 37 коп., яка складається з наступного: 267 грн. 44 коп. - заборгованості за кредитом (тіло кредиту); 42133 грн. 86 коп. - заборгованості по процентах за користування кредитом; 4960 грн. -заборгованості за пенею та комісією; штрафів відповідно до п 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксованої частини, та 2368 грн. 07 коп. - процентної складової.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 16 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності тривалістю у три роки відповідно до ст. 257 ЦК України і між сторонами кредитного договору не збільшено його.

Також суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що долучені до матеріалів справи витяги з Тарифів банку та витяги з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених № СП-2010-256 від 06.03.2010 р., є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і, що саме ці Тарифи банку, Умови та Правила надання банківських послуг, витяги з яких надані суду, мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що 22 березня 2013 року ОСОБА_2 оформила у ПАТ КБ «ПриватБанк» і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у виді стандартного формуляра, де зазначила свої персональні дані, такі як ПІБ, дата народження, ІПН, дані свого паспорта, адресу проживання, номер моб. телефона, сімейний стан та виявила бажання оформити на своє ім'я платіжну картку КРЕДИТКА «Універсальна». Форма анкети-заяви містить застереження про згоду Клієнта з тим, що ця анкета-заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов'язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. (а.с. 8).

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В обґрунтування своїх вимог у позовній заяві позивач послався на те, що між ним та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг від 22.03.2013 року, який складають підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, що підтверджується підписом у заяві.

На підтвердження цих обставин позивач додав до позовної заяви копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_2, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 на 24 сторінках книжного формату, підписані головою правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілетом А.В.( а.с.10-34).

Проте ні витяг з Тарифів, ні витяг з Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які надані суду, відповідачем не підписані, а Пам'ятку клієнта суду взагалі не надано.

Крім того, у застереженні про надання вказаних документів для ознайомлення клієнту у письмовій формі, яке міститься у анкеті-заяві, відсутнє посилання на те, що Умови і правила надання банківських послуг у Приватбанку затверджені наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, як стверджується у позовній заяві, а також відсутнє посилання на Правила користування платіжною карткою.

У позовній заяві зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, проте у анкеті-заяві вказано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на сайті ПриватБанку - www.privatbank.ua.

Всі ці обставини, як вірно зазначив суд, не дають підстав вважати, що позичальнику при оформленні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 22.03.2013 року були надані для ознайомлення в письмовому виді саме ті Тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг і саме в тій редакції, які надав позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, та що саме вони мались на увазі сторонами при оформленні анкети-заяви і що Пам'ятка клієнта взагалі надавалась.

Між тим, в самій анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 22.03.2013 року, підписаній ОСОБА_2, не зазначені ні процентна ставка, ні строк надання банківських послуг, ні будь-які інші умови надання банківських послуг, про які йдеться у ній.

Натомість всі умови надання відповідачу банківських послуг, якими обґрунтовуються позовні вимоги, містяться у Тарифах банку, Умовах і Правилах надання банківських послуг у ПриватБанку, які відповідачем не підписані і не ідентифіковані, як частини укладеного договору про надання банківських послуг, про що стверджує позивач у позовній заяві.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що долучені до матеріалів справи витяги з Тарифів банку та витяги з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і, що саме ці Тарифи банку, Умови та Правила надання банківських послуг, витяги з яких надані суду, мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг .

Цей висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 2320цс16, на які посилався представник відповідачки у судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що відповідачка ознайомилася та погодилася з Тарифами банку, Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, витяги з яких надані суду, і згідно з якими нараховуються проценти, змінюється їх розмір, нараховується пеня, комісія, штрафи, тому до уваги судом не приймаються.

Враховуючи, що представником відповідача, виходячи із змісту заяви про застосування строку позовної давності та заяви про приєднання письмових доказів по справі, не заперечується отримання відповідачем грошових коштів у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 22.03.2013 року в сумі 300 гривень і наявності суми заборгованості за кредитом (тілом кредиту) - 267 грн. 44 коп., зазначеної в позовній заяві, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягала заборгованість за кредитом (тіло кредиту) в сумі 267 грн. 44 коп. та відсотки за користування кредитом в розмірі відповідно до ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України, виходячи з наступного.

За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього ж Кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Виходячи з наведеного, до правовідносин, що склалися між сторонами, в частині визначення відсотків за користування кредитними коштами, слід застосовувати положення параграфа 1 глави 71 ЦК України.

За ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Розрахунок відсотків за несвоєчасне виконання зобов'язання ОСОБА_2 за період від 22.03.2013 року до 31.01.2018 року на рівні облікової ставки НБУ здійснено судом за формулою: Сума грошових коштів ? Ставка НБУ (%) / 100% / 365 днів ? Кількість днів = Сума

Сума грошових коштів, якими користувалася відповідач, визначено із розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви.

40,63 х 7,5 / 100 % / 365 х 10 (з 31.05.2013 по 09.06.2013) = 0,08

40,63 х 7 / 100 % / 365 х 18 (з 10.06.2013 по 27.06.2013) = 0,14

83,37 х 7 / 100 % / 365 х 33 (з 28.06.2013 по 30.07.2013) = 0,53

127,40 х 7 / 100 % / 365 х 13 (з 31.07.2013 по 12.08.2013) = 0,32

127,40 х 6,5 / 100 % / 365 х 17 (з 13.08.2013 по 29.08.2013) = 0,38

170,15 х 6,5 / 100/ / 365 х 31 (з 30.08.2013 по 29.09.2013) = 0,94

213,55 х 6,5 / 100 % / 365 х 31 (з 30.09.2013 по 30.10.2013) = 1,18

256,75 х 6,5 / 100 % / 365 х 29 (з 31.10.2013 по 28.11.2013) = 1,32

267, 44 х 6,5 / 100 % / 365 х 137 (з 29.11.2013 по 14.04.2014) = 6,51

267,44 х 9,5 / 100 % / 365 х 93 (з 15.04.2014 по 16.07.2014) = 6,46

267,44 х 12,5 / 100 % / 365 х 119 (з 17.07.2014 по 12.11.2014) = 10,88

267,44 х 14 / 100 % / 365 х 85 (з 13.11.2014 по 05.02.2015) = 8,70

267,44 х 19,5 / 100 % / 365 х 26 (з 06.02.2015 по 03.03.2015) = 3,71

267,44 х 30 / 100 % / 365 х 177 (з 04.03.2015 по 27.08.2015) = 38,84

267,44 х 27 / 100 % / 365 х 28 (з 28.08.2015 по 24.09.2015) = 5,53

267,44 х 22 / 100 % / 365 х 210 ( з 25.09.2015 по 21.04.2016) = 33,70

267,44 х 19 / 100 % / 365 х 35 (з 22.04.2016 по 26.05.2016) = 4,85

267,44 х 18 / 100 % / 365 х 28 (з 27.06.2016 по 23.06.2016) = 3,68

267,44 х 16,5 / 100 % / 365 х 35 (з 24.06.2016 по 28.07.2016) = 4,21

267,44 х 15,5 / 100 % / 365 х 49 (з 29.07.2016 по 15.09.2016) = 5,54

267,44 х 15 / 100 % / 365 х 42 (з 16.09.2016 по 27.10.2016) = 4,60

267,44 х 14 / 100 % / 365 х 168 (з 28.10.2016 по 13.04.2017) = 17,21

267,44 х 13 / 100 % / 365 х 42 (з 14.04.2017 по 25.05.2017) = 3,99

267,44 х 12,5 / 100 % / 365 х 154 (з 26.05.2017 по 26.10.2017) = 14,08

267,44 х 13,5 / 100 % / 365 х 49 (з 27.10.2017 по 14.12.2017) = 4,84

267,44 х 14,5 / 100 % / 365 х 42 (з 15.12.2017 по 25.01.2018) = 4,45

267,44 х 16 / 100 % / 365 х 6 (з 26.01.2018 по 31.01.2018) = 0,70

Отже, заборгованість по відсотках за користування кредитом станом на 31.01.2018 року становить 187 грн. 39 коп., що відповідає розрахунку процентів за користування грошовими коштами, наданому представником відповідача.

17 жовтня 2018 року до канцелярії суду надійшла заява представника відповідача про застосування строку позовної давності, в якій він просив застосувати позовну давність у три роки до позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», мотивуючи тим, що останній платіж відповідачкою був вчинений 23.05.2013 року в розмірі 50 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №б/н від 22.03.2013 року, поданим позивачем разом з позовною заявою. Самостійне списання чи поповнення позивачем грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідачки про визнання свого боргу і відповідно не може бути підставою для переривання строку позовної давності. Не можуть вважатися добровільним погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з інших рахунків чи/або поповнення рахунку боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення( а.с.160-162).

За ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.1 ст.264 цього Кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 06 листопада 2013 року( справа № 6-116 цс13), 19 березня 2014 року( справа № 6-20 цс 14), 18 червня 2014 року ( справа № 6-61цс 14), 29 червня 2016 року ( № 6-1188 цс 16).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 здійснила останній черговий платіж в сумі 50 гривень на погашення заборгованості 23 травня 2013 року, що підтверджено розрахунком заборгованості за кредитним договором та випискою по картковому рахунку відповідачки (а.с.6-7, 138-139).

Згідно з ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 вбачається, що 28.07.2015 року здійснено операцію: «погашение задолженности ФИО: ОСОБА_5, ИНН: НОМЕР_1 за товар Z154KPBC0C0001 кредитная часть Р2Р перевода». Про вчинення даної операції відповідачка не була обізнана, а особа яка здійснила дану операцію їй невідома, про що зазначив в заяві про застосування строку позовної давності представник відповідача.

Доказів того, що відповідачка вчинила дії з виконання зобов'язань, які б свідчили про визнання нею боргу і переривали перебіг позовної давності, позивачем не надано.

Так як ч.1 ст.1048 ЦК України визначено повернення процентів щомісяця, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Виходячи з того, що згідно розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку відповідачки останній платіж нею було здійснено 23.05.2013 року в сумі 50 грн., а у липні 2015 року щомісячний платіж відповідачкою не було здійснено, оскільки операція на погашення заборгованості від 28.07.2015 року була здійснена іншою особою без відома та згоди відповідачки, то суд вірно вважав, що перебіг строку позовної давності починається від 23 червня 2013 року.

Так як між сторонами кредитного договору не збільшено строк позовної давності, то застосуванню підлягала ст.257 ЦК України, якою встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до матеріалів справи позовна заява до суду здана на пошту 22 лютого 2018 року, що підтверджено відбитком поштового штемпеля на конверті, у якому вона надійшла до суду, тобто з пропуском строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Причин пропуску строку позовної давності позивачем не зазначено.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: