Справа № 306/1648/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Юрочко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах приватного підприємства «Фірма «Полата» на рішення Свалявського районного суду від 30 березня 2018 року (у складі судді Жиганської Н.М.) за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства Фірма «Полата» про зміну дати та причин звільнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом у серпні 2017 р.

Просив змінити причину його звільнення на п.5 ч.1 ст. 40 КЗпП України - нез'явлення на роботі більше чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, дату його звільнення - на час видачі йому копії наказу про звільнення, трудової книжки та проведення остаточного наказу про звільнення (а.с.1).

Позов мотивований тим, що з 04.11.2008 р. його було призначено на посаду директора ППФ «Полата». У квітні 2017 р. позивача було повідомлено, що вказану посаду він уже не займає, а на вимогу позивача видати йому наказ про звільнення йому було відмовлено.

Вважає, що дату звільнення позивача належить вважати з часу видачі копії наказу про звільнення, трудової книжки та проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Після збільшення позовних вимог (а.с.93) ОСОБА_4 просив ухвалити рішення про поновлення його на посаді директора приватного підприємства «Фірма «Полата» з дня незаконного звільнення 06.03.2017 р. і виплату йому всіх сум за вимушений прогул, допустивши негайне виконання.

Ухвалою Свалявського районного суду від 14.12.2017 р., яка постановою апеляційного суду Закарпатської області від 05.02.2018 р. залишена без змін, у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_4 до приватного підприємства «Фірма «Полата» відмовлено (а.с.118, 129-130, 165-167).

Рішенням Свалявського районного суду від 30 березня 2018 р. позов задоволено частково: змінено дату звільнення ОСОБА_4 із 06.03.2017 р. на дату видачі трудової книжки; зобов'язано відповідача провести розрахунок при звільненні ОСОБА_4 Стягнуто з відповідача на користь держави 704,80 грн. у відшкодування судового збору.

У апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_2 в інтересах приватного підприємства «Фірма «Полата» просить скасувати це рішення із підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, а також вирішити питання судових витрат (судового збору за подання апеляційної скарги та оплати правничої допомоги адвоката).

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-Суд першої інстанції, розглянувши та вирішивши не заявлену позивачем у встановленому законом порядку вимогу про проведення розрахунку при звільненні, допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи;

-Суд прийняв і дослідив копію трудової книжки позивача з порушенням вимог цивільно-процесуального закону, чим порушив принцип змагальності сторін, надавши позивачу невиправдані переваги при розгляді справи;

-Змінивши дату звільнення позивача на підставі п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 р., суд першої інстанції допустив неправильне застосування норми матеріального права, оскільки вини відповідача у невидачі позивачу трудової книжки немає.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до правильності висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач фактично не розрахувався із позивачем при його звільненні (датою звільнення вважається день видачі трудової книжки) та не виплатив належних працівникові сум при звільненні.

При цьому встановив, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивач був призначений на посаду директора приватного підприємства «Полата» наказом № 39-к від 04.11.2008 р., що підтверджується записом у трудовій книжці, копіями відряджень, актами виконаних робіт і не заперечується відповідачем, а звільнений із посади директора 06.03.2017 р. на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб) згідно з рішенням власника та засновника приватного підприємства «Полата» Яна Полати від 06.03.2017 р. за № 01/2017.

Позивачу не було видано наказу про звільнення і його трудову книжку, а тому днем звільнення ОСОБА_4 з посади директора слід вважати день видачі трудової книжки. Факт передачі останньої відповідальному працівнику підприємства підтверджується наявністю запису у трудовій книжці.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції через його невідповідність обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому суд апеляційної інстанції установив таке.

Відповідно до вимог підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень до ЦПК України справи в судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У позовній заяві ОСОБА_4 просив змінити причину його звільнення на п.5 ч.1 ст. 40 КЗпП України - нез'явлення на роботі більше чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, дату його звільнення - на час видачі йому копії наказу про звільнення, трудової книжки та проведення остаточного наказу про звільнення.

Провадження у справі відкрите 09.08.2017 р. (т.1, а.с.9).

Згідно з положеннями ст.ст. 174 ч.1, 49 ч.2 п.2, ч.3, ч.5 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

До набрання чинності новою редакцією ЦПК України позивач лише один раз (30.11.2017 р.) подав до суду заяву про збільшення позовних вимог (поновлення на посаді директора та виплату всіх сум за вимушений прогул), однак ухвалою Свалявського районного суду від 14.12.2017 р., яка постановою апеляційного суду Закарпатської області від 05.02.2018 р. залишена без змін, у прийнятті цієї заяви було відмовлено.

З моменту набрання чинності новою редакцією ЦПК України, тобто з 15.12.2017 р., ОСОБА_4 жодних письмових заяв про зміну предмету не заявляв.

Суд першої інстанції в описовій частині рішення констатував, що в судовому засіданні позивач і його представник - адвокат ОСОБА_5, заявлені вимоги підтримали частково, а саме: в частині зміни дати звільнення і проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Водночас у мотивувальній частині рішення суд стверджує, що 16.03.2018 р. в судовому засіданні позивач ОСОБА_4 зменшив вимоги первісного (?) позову та просить змінити дату звільнення на час видачі копії наказу про звільнення, трудової книжки та провести остаточний розрахунок при звільненні.

Між тим, згідно з журналом судового засідання від 16.03.2018 р. ОСОБА_4 просив унести зміну в дату звільнення, а вимоги про зміну підстави (причини) звільнення не підтримав (а.с.178).

У судових же дебатах ОСОБА_4 просив отримати кошти за вимушений прогул та відпустку, а його представник - адвокат ОСОБА_5, просив провести остаточний розрахунок при звільненні (т.1, а.с.198-199).

Тобто, єдина вимога, яку ще можна узгодити з вимогами чинного цивільно-процесуального закону, це вимога про зміну дати звільнення - на час видачі йому копії наказу про звільнення, трудової книжкита проведення остаточного наказу про звільнення, і лише ця вимога потребує правового аналізу.

Висновок суду щодо наявності такої позовної вимоги як проведення остаточного розрахунку при звільненні є припущенням, суперечить матеріалам справи, принципу диспозитивностіта іншим положенням процесуального закону.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку.

Відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» № 58 від 29.07.1993 р.власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_4 звільнений із посади директора підприємства з 06.03.2017 р. за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України рішенням власника приватного підприємства «Фірма «Полата» Яна Полати № 01/2017 р. від 06.03.2017 р. (т.1, а.с.19, 36).

Відповідно до листа Мукачівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області № 7594/10 від 01.10.2018 р. (на виконання ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 13.09.2018 р.) у матеріалах пенсійної справи міститься копія трудової книжки. Оригінал трудової книжки пенсіонер ОСОБА_4 отримав в управлінні Фонду особисто 18.06.2013 р. (т.1, а.с.247-248, т.2, а.с.15).

У судовому засіданні ОСОБА_4 не заперечив цього факту і пояснив, що здав трудову книжку на підприємство, проте доказів у спростування твердження представника останнього про відсутність такої на підприємстві, не навів і не надав.

Між тим, згідно з п.4 постанови КМУ № 301 від 27.04.1993 р. «Про трудові книжки працівників» (у редакції станом на момент звільнення ОСОБА_4) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Тобто, немає підстав для висновку про наявність вини роботодавця у невидачі трудової книжки ОСОБА_4

За наведених обставин позовна вимога про зміну дати звільнення на час видачі трудової книжки задоволена бути не може, а такий спосіб судового захисту як зміна дати звільнення на час видачі копії наказу про звільнення і проведення остаточного наказу про звільнення чинним законодавством не передбачений.

За загальним правилом (ст. 263 ч.ч.1, 2, 3, 5 ЦПК України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, яке переглядається, не відповідає указаним вимогам.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги таку належить задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у стягненні з ОСОБА_4 на користь приватного підприємств «Фірма «Полата» судових витрат за необґрунтованістю.

Так, за приписами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У контексті наведеного наявні в матеріалах справи свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги від 15.09.2017 р., розрахунок вартості правової допомоги та виписка по банківському рахунку (т.1, а.с.26-35) є недостатніми в обґрунтування заявленої суми.

Окрім того, ОСОБА_4 є інвалідом другої групи та звільнений від оплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 89, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах приватного підприємства «Фірма «Полата» задовольнити.

2.Рішення Свалявського районного суду від 30 березня 2018 року скасувати.

3.У позові ОСОБА_4 про зміну дати звільнення відмовити.

4.У стягненні з ОСОБА_4 на користь приватного підприємства «Фірма «Полата» судового збору та витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 01 лютого 2019 року.

Судді: