ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/598/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - відповідача ОСОБА_1 і її представника адвоката Кондрацького І.М.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2019 року, постановлене суддею Сливкою Л.М. в цивільній справі № 607/11692/17 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23 травня 2013 року ОСОБА_1 отримала 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за даним договором станом на 31 серпня 2017 року, ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 90 829, 74 грн., яка складається з: 7 971,85 грн. - заборгованості за кредитом; 74 606, 55 грн. - заборгованості по процентах за користування кредитом; 3 449, 92 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. - штрафу (фіксованої частини); 4 301, 42 грн. - штрафу (процентна складова), яка підлягає стягненню в судовому порядку .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, постановленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що сам по собі факт здійснення через Приват24 переказів грошових коштів на суму 7691,00 грн., що стверджується відповідною випискою банку по транзакціях, свідчить про те, що особа, яка здійснила перекази володіла інформацією, що стосується кредитної карти та носить конфіденційний характер, оскільки успішне проведення зазначених операцій по карті відповідача вимагало від держателя карти введення не тільки номера платіжної карти та строку її дії, але і спеціального трьох-значного кода безпеки платежів (CVV), відповідно до вимог МПС Visa International и Master Card, який (код) наноситься банком-емітентом на платіжну карту типографським способом і яким особа, яка використала платіжну карту ОСОБА_1 володіла.

Крім цього, звертає увагу на те, що переказ ініційовано з використанням держателя електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг, що не суперечить вимогам ст. 21 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Звертає увагу на не врахування судом положень ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, які встановлюють презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання та передбачають необхідність доведення саме відповідачем факту відсутності її вини у такому порушенні; п.п. 1.1.5.5., 2.1.1.7.4, 2.1.1.7.3 Умов та Правил надання банківських послуг, якими встановлено, що банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесеними на карті даними; таку відповідальність до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти несе держатель карти; наявність у клієнта обов`язку негайного повідомлення банку про втрату платіжної картки, а також факту звернення відповідача з заявою про здійснення операції по рахунку третіми особами лише 14.10.2014 року, а не відразу після проведення транзакції; ч.ч. 14, 16 ст. 14 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, якими встановлено обов`язок користувача карти контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не здійснювались користувачем; покладення саме на клієнта відповідальності за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг та наявності в клієнта права на стягнення суми відшкодування з винних осіб, встановлених в кримінальному порядку, якщо такі особи будуть виявлені.

Вказує, що ОСОБА_1 не було доведено фактів своєчасності повідомлення Банку щодо незаконного використання картки й не вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання картки, ПІНУ .

Крім цього, звертає увагу на наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором й до того, як мали місце шахрайські дії.

Також зазначає, що судом не було належним чином досліджено поданий банком розрахунок заборгованості, не було надано такому оцінки в сукупності та у взаємозв`язку з іншими наявним у справі доказами; не зазначено правових аргументів на спростування такого розрахунку та не наведено свого розрахунку у випадку з незгодою з наявним у справі, що на думку позивача свідчить про ухилення від обов`язку щодо здійснення правосуддя.

У своєму відзиві ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечила, вважаючи її незаконною, необґрунтованою, а рішення суду таким, що не підлягає скасуванню. Зазначає, що заборгованість по кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_1 виникла внаслідок шахрайських дій з боку невстановлених осіб, які 30 вересня 2014 року, заблокувавши її номер телефону, через Приват 24, з її карткового рахунку № НОМЕР_2 зняли кошти в сумі 489, 80 грн., а також - з іншого карткового рахунку № НОМЕР_1 - 8 000 грн. Коли оператором був розблокований її телефон і вона виявила зникнення коштів, одразу ж звернулася на гарячу лінію AT КБ « ПриватБанк» для з`ясування причини зникнення коштів і просила заблокувати рахунки. Водночас вона написала заяву в службу безпеки АТ КБ «ПриватБанк» в м.Тернополі, де повідомила про правопорушення, яке було вчинене відносно неї невідомою особою.

15 жовтня 2014 року вона звернулась в Тернопільський МВ УМВСУ в Тернопільській області із заявою про заволодіння шахрайським шляхом невідомими особами її грошовими коштами. Згідно відповіді правоохоронних органів від 30.10.2014 року за вих. № 21474 на її заяву, невідомі особи шляхом обману заволоділи коштами в сумі 489,80 грн. та 8000,00 грн. та перерахували їх на банківську картку «Альфа банку» № НОМЕР_3 , що належить громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительці АДРЕСА_1 та були зняті в м. Суми, вул. Шевченка, 18 . У зв`язку з цим, її заява з матеріалами перевірки була направлена для виконання в Сумський МВ УМВС України в Сумській області, а відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення за № 0006163 від 05.11.2014 року, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України за фактом заволодіння її грошовими коштами через банківську мережу АТ КБ «Приватбанк». У вказаному кримінальному провадженні її визнано потерпілою та на даний час проводиться досудове розслідування.

Зазначає, що 23.05.2013 року вона в АТ КБ "Приватбанк" в м. Тернопіль, оформила та отримала картку № НОМЕР_2 для виплати коштів, які виділені державною установою при народженні дитини, разом з якою банком було надано для користування картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом на платіжну картку та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, договір між нею та банком на отримання картки «Універсальна» № НОМЕР_1 належним чином не був укладений, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» вона не підписувала та не була з ними ознайомлена при оформленні кредитної картки; співробітник банку не надав їй на підпис ніякого договору.

На спростування тверджень позивача в частині наявності в неї заборгованості, звертає увагу на долучену нею до матеріалів справи виписку від 17.10.2018 року про рух коштів по кредитній карті «Універсальна» № НОМЕР_1 , надану на її звернення АТ КБ "Приватбанк", що мало місце у жовтні 2018 року, з якої вбачається, що з моменту отримання кредитної картки, в період з 23.05.2013 року по 30.09.2018 року ОСОБА_1 кредитними коштами не користувалась, кошти з картки були зняті лише один раз, коли ними 29.09.2014 року шахрайським шляхом заволоділи невідомі особи, а після цього Банком нараховувались лише відсотки за їх користування, до яких вона жодного відношення не має.

Вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування в неї боргу, оскільки такий не є первинним обліковим бухгалтерським документом так як не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в анкеті-заяві відсутні істотні умови кредитного зобов`язання: не зазначено суми коштів, що надавалися в кредит (бажаного позичальником кредитного ліміту); строку надання та строку повернення грошових коштів, посилання на картку, з якої вона могла б отримувати грошові кошти; відсутні дані щодо обрання позичальником виду платіжної картки й дані про її отримання. Умови та Правила надання батьківських послуг, а також Правила користування платіжною карткою не містять дати документу та її підпису, в зв`язку з чим не можуть вважатися складовою частиною укладеного між нею та банком кредитного договору. Крім цього, неможливо встановити змісту Тарифів, з якими її було ознайомлено при зверненні з заявою до банку, так як Тарифи банку не містять ні дати, ні посилань на номер розпорядчого акту, яким вони були затверджені Правлінням банку.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, представник позивача в судове засідання жодного разу не з`явився, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 і її представник адвокат Кондрацький І.М. апеляційної скарги не визнали з підстав, наведених у письмових запереченнях. Додатково пояснили, що жодна інформація, яка стосується картки "Універсальна" (номера, ПІНа тощо) відповідачем третім особам не повідомлялася. Маючи намір продати дитячу коляску, 28.09.2014 року відповідач розмістила оголошення на сайт OLX, з приводу якого їй вже 29.09.2014 року з мобільного телефону № НОМЕР_5 поступив телефонний дзвінок від мужчини, який представився працівником фірми, що займалася продажем і реставрацією б/у колясок. Для здійснення перерахунку коштів на рахунок ОСОБА_1 за коляску попросили повідомити лише номер пластикової картки, на що нею було повідомлено номер картки для соціальних виплат № НОМЕР_2 , якою вона користувалася з моменту видачі. Після вказаного дзвінка того ж дня її номер мобільного телефону було заблоковано й вона не мала можливості приймати телефонні дзвінки чи будь-кому телефонувати. Наступного дня, 30.09.2014 року вона звернулася до сервісного центру "Київстар" з приводу блокування її номеру телефону, на що отримала відповідь, що таке сталося в результаті телефонного дзвінка з номеру № НОМЕР_5 , що мало місце напередодні. Намагаючись після цієї розмови зняти в банкоматі Приватбанку, що по вул. Л. Українки в м.Тернополі з картки для соціальних виплат кошти, що залишилися, вона виявила, що замість 504 грн. залишилося лише 14 грн. Відразу ж після розблокування телефону вона звернулася на гарячу лінію Приватбанку за № 3700 для з`ясування причини зникнення коштів з її картки для соціальних виплат, одночасно просила надати інформацію щодо руху коштів по картці "Універсальна" з рахунком НОМЕР_1 . Оператор після перевірки повідомила, що з картки для виплат не нею (а іншою особою) здійснено грошовий переказ у сумі 489, 80 грн., а баланс картки "Універсальна" становить 1,36 грн., що не дало їй жодної інформації, оскільки з часу видачі вказаної картки вона нею не користувалася і їй не було відомо яка сума коштів знаходилася на ній першочергово. Зрозумівши, що хтось незаконним шляхом заволодів її грошовими коштами, вона відразу з попросила працівника банку заблокувати ці дві карти, що й було зроблено, а замість них було видано єдину картку з № НОМЕР_7 . Одночасно нею була написана заява в службу безпеки банку в м. Тернополі, в якій було детально повідомлено про вчинене по відношенню до неї правопорушення. 11.10.2014 року на мобільний телефон позивача надійшло повідомлення з Приватбанку про необхідність сплати до 17.10.2014 року обов`язкового платежу в розмірі 400 грн. на рахунок картки "Універсальна" за № НОМЕР_7 , виданої взамін двох заблокованих. На її звернення до Приватбанку щодо змісту надісланого повідомлення, її було проінформовано, що за результатами проведеної службою безпеки банку перевірки наданої нею інформації 30.09.2014 року з її картки "Універсальна" за № НОМЕР_1 були здійснені неодноразові перекази по 1-2 тис. грн на загальну суму 8000 грн. У зв`язку з отриманою інформацією вона наступного дня - 15.09.2014 року звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою щодо заволодіння шахрайським способом невідомими особами грошовими коштами в сумі 8 000 грн. та перерахунок таких на картку жительки АДРЕСА_1 та зняття їх у м.Суми. Оскільки кінцеве зняття коштів мало місце в м. Суми, то її заяву разом з матеріалами перевірки було направлено правоохоронним органам за територіальністю, де відомості внесено до ЄРДР і на даний час досудове розслідування триває.

Вважають безпідставними посилання апелянта на незастосування до спірних правовідносин вимог ч.ч. 14, 16 ст. 14 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" в частині невиконання відповідачем обов`язку щодо негайного повідомлення банку про втрату електронного платіжного засобу, оскільки ОСОБА_1 виданих "Приватбанком" карток не втрачала.

Безпідставними вважають й посилання банку в апеляційній скарзі на невиконання судом обов`язку щодо перевірки розрахунку заборгованості, підтвердженого відповідною випискою, з якої вбачається, що відповідач ніби то користувалася грошовими коштами, виконувала умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість, оскільки такі спростовуються долученою відповідачем до матеріалів справи випискою по рахунку НОМЕР_1 , (картка "Універсальна"), отриманої на відповідний запит під час розгляду даної справи, з якої вбачається, що з часу видачі вказаної картки й до 30.09.2018 року відповідач не користувалася наданими їй банком кредитними коштами, а кошти були зняті з картки лише один раз, коли ними 29.09.2014 року заволоділи невідомі особи, після чого банком почали нараховувались відсотки за їх користування, до яких вона не має жодного відношення.

Заслухавши пояснення позивача і її представника, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 23 травня 2013 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "Приватбанку", за умовами якої своїм підписом в Анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердила, що погоджується, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, а також факт отримання нею повної інформації про умови кредитування в "Приватбанку" (а.с. 6).

У заяві позичальника від 23 травня 2013 року ні розмір бажаного кредитного ліміту, ні процентна ставка не зазначені.

Також, у вказаній заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та не визначено розмір останніх.

15 жовтня 2014 року відповідач звернулася до Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області з заявою про вжиття заходів щодо невідомої особи, яка 30 вересня 2014 року шахрайським шляхом заволоділа її грошовими коштами в сумі 489,80 грн. та 8000 грн., на що отримала відповідь про неможливість внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, оскільки грошові кошти було знято в м.Суми (а.с.45).

05 листопада 2014 року Сумським МВ УМВС України в Сумській області зареєстровано кримінальне провадження №0006163 з приводу вчинення невстановленою особою, яка 30 вересня 2014 року, діючи таємно, через банківську мережу «ПриватБанк» викрала грошові кошти з банківської картки № НОМЕР_8 в сумі 489 грн. та з банківської картки № НОМЕР_1 в сумі 8000 грн., що належать ОСОБА_1 , кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України (а.с. 46).

28 січня 2016 року ОСОБА_1 змінила прізвище на "ОСОБА_1" (а.с. 73).

Крім цього, в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що 23 травня 2013 року ОСОБА_1 було отримано в АТ "Приватбанк" дві картки: для соціальних виплат за № НОМЕР_2 та картка "Універсальна" № НОМЕР_1 , що стверджується листом № 30.1.0.0/2-20180302/4188 від 03.05.2018 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", надісланим на запит суду (а.с. 104).

В долученій позивачем анкеті-заяві, підписаній відповідачем, не зазначено бажаного кредитного ліміту в сумі 8 000 грн.; строку надання та строку повернення грошових коштів; посилання на картку, з якої заявник міг б отримувати грошові кошти; виду платіжної картки, даних про її отримання (а.с.6 на звор.).

Відповідач визнала факт отримання нею платіжної картки "Універсальна", однак заперечила факт узгодження з нею будь-якого розміру кредитного ліміту.

Факт видачі кредитної картки "Універсальна" 23.05.2013 року з кредитним лімітом 0,00 грн. та збільшення кредитного ліміту до 8 000 грн. лише 16.05.2014 року підтверджується наявною в матеріалах справи виданою позивачем довідкою про зміну умов кредитування (а.с. 106).

Долучені до матеріалів справи позивачем Умови та Правила надання батьківських послуг, а також Правила користування платіжною карткою не містять дати документу та підпису відповідача (а.с. 8- 31).

Аналогічно, ні дати, ні посилання на номер розпорядчого акту, яким вони були затверджені Правлінням банку, ні підпису відповідача не містять наявні у справі Тарифи, на ознайомленні ОСОБА_1 з якими, наголошує позивач (а.с. 7).

28.09.2014 року ОСОБА_1 на сайт OLX було розміщено оголошення про продаж дитячої коляски, з приводу якого 29.09.2014 року з мобільного телефону № НОМЕР_5 поступив телефонний дзвінок.

Для здійснення перерахунку коштів на рахунок ОСОБА_1 за коляску попросили повідомити номер пластикової картки, на що нею було повідомлено номер картки для соціальних виплат № НОМЕР_2.

Після вказаного дзвінка того ж дня номер мобільного телефону відповідача було заблоковано й вона не мала можливості приймати телефонні дзвінки чи будь-кому телефонувати.

Наступного дня, 30.09.2014 року вона звернулася до сервісного центру "Київстар" з приводу блокування її номеру телефону, на що отримала відповідь, що таке сталося в результаті телефонного дзвінка з номеру № НОМЕР_5 , що мало місце напередодні.

Намагаючись після цієї розмови зняти в банкоматі Приватбанку, що по вул. Л. Українки в м.Тернополі з картки для соціальних виплат кошти, що залишилися, вона виявила, що замість 504 грн. залишилося лише 14 грн.

Відразу ж після розблокування телефону вона звернулася на гарячу лінію Приватбанку за № 3700 для з`ясування причини зникнення коштів з її картки для соціальних виплат, одночасно просила надати інформацію щодо руху коштів по картці "Універсальна" з рахунком НОМЕР_1 .

Оператор після перевірки повідомила, що з картки для виплат не нею (а іншою особою) здійснено грошовий переказ у сумі 489, 80 грн., а баланс картки "Універсальна" становить 1,36 грн., що не дало позивачу жодної інформації, оскільки з часу видачі вказаної картки вона нею не користувалася і їй не було відомо яка сума коштів знаходилася на ній першочергово.

Зрозумівши, що хтось незаконним шляхом заволодів її грошовими коштами, вона відразу з попросила працівника банку заблокувати ці дві карти, що й було зроблено, а замість них було видано єдину картку з № НОМЕР_7 .

Одночасно нею була написана заява в службу безпеки банку в м. Тернополі, в якій було детально повідомлено про вчинене по відношенню до неї правопорушення.

Будь-які докази, які б свідчили про те, що відповідачем ОСОБА_1 повідомлялися третім особам ПІН тощо в матеріалах справи відсутні.

11.10.2014 року на мобільний телефон позивача надійшло повідомлення з Приватбанку про необхідність сплати до 17.10.2014 року обов`язкового платежу в розмірі 400 грн. на рахунок картки "Універсальна" за № НОМЕР_7 , виданої взамін двох заблокованих.

На її звернення до Приватбанку щодо змісту надісланого повідомлення, її було проінформовано, що за результатами проведеної службою безпеки банку перевірки наданої нею інформації 30.09.2014 року з її картки "Універсальна" за № НОМЕР_1 були здійснені неодноразові перекази по 1-2 тис. грн на загальну суму 8 000 грн. У зв`язку з отриманою інформацією вона наступного дня - 15.09.2014 року звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою щодо заволодіння шахрайським способом невідомими особами грошовими коштами в сумі 8 000 грн. та перерахунок таких на картку жительки АДРЕСА_1 та зняття їх у м.Суми.

Досудове розслідування на день розгляду даної цивільної справи триває (а.с. 47, 147, 174).

Встановлені в ході апеляційного розгляду справи обставини, пов`язані зі зверненням відповідача до служби безпеки банку та з приводу блокування її карток, окрім її особистих пояснень, підтверджуються також наявними в матеріалах справи її письмовими поясненнями, адресованими в правоохоронні органи 17.06. 2014 року, 31.07.2017 року (а.с. 47, 51).

Крім цього, в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач зверталася до позивача з заявою про видачу їй виписки по рахунку № НОМЕР_1 (по кредитній картці «Універсальна») й з отриманої на її запит наявної в матеріалах справи виписки від 17.10.2018 року вбачається, що до 16.05.2014 року кредитний ліміт по даній картці становив 0, 00 грн., такий був збільшений до 8 000 грн. лише 16.05.2014 року, до 29.09.2014 року відповідач карткою не користувалася; жодної заборгованості до 29.09.2014 року по даній картці не було, а перший переказ коштів мав місце лише 29.09.2014 року і починаючи з 31.10.2014 року позивачем на вказану картку почали нараховуватись відсотки та штрафні санкції (а.с. 176-181).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

За змістом ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку кредитної заборгованості, так як позивачем не було доведено факту укладення між сторонами кредитного договору з встановленням кредитного ліміту в розмірі 8 000 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що відповідає вимогам закону та зроблений з урахуванням наявних у справі доказів.

Встановивши, що долучені позивачем до матеріалів справи Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою, розміщені на сайті: https:// privatbank.ua/terms/, на які позивач посилався, як на невід`ємні частини спірного договору, не містять підтвердження (підпису позивача), що саме ці Тарифи, Умови і правила розуміла позивач, ознайомилася та погодилася з ними при підписанні анкети-заяви, а також те, що анкета-заява не містить даних про розміру бажаного кредитного ліміту на платіжній картці, умов щодо розміру й сплати процентів, дати отримання відповідної карти та відкриття банківського рахунку позичальника, які б свідчили про досягнення в належній формі між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору кредиту, суд прийшов до вірного висновку про недоведеність позивачем факту укладення між сторонами в належній формі договору приєднання, оскільки доказування в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, в зв`язку з чим може додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, які не визнаються відповідачем та не містять її підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 травня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відповідного висновку дійшла Велика палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17, який в силу вимог процесуального закону України є обов`язковим для судів, що вирішують спори з подібними правовідносинами, зазначивши одночасно про неможливість з вищевказаної підстави застосування до спірних правовідносин вимог ст. 634 ЦК України, що регулює правовідносини з договору приєднання.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Також, у урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" № 1023-ХІІ в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

З тих підстав, що підписана позивачем 23.05.2013 року анкета-заява не містила й даних про розмір кредитного ліміту, такий розмір при підписанні заяви відповідачем був рівний 0,00 грн, що стверджується наявною в матеріалах справи випискою по особовому рахунку (а.с. 106), збільшення кредитного ліміту до 8 000 грн. мало місце лише 16.05.2014 року з ініціативи позивача на підставі вищевказаних Умов, що не є складовою укладеного між сторонами договору; обставин, які б свідчили, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції за її карткою, в ході розгляду справи судом не встановлено, вірними є висновки суду й про відсутність передбачених законом підстав у відповідача для повернення позивачу тіла кредиту в сумі 8000 грн., яким вона до моменту вчинення невідомими особами шахрайських дій, не користувалася.

Натомість, судом встановлено, що ОСОБА_1 своєчасно вжила всіх необхідних заходів з метою недопущення заподіяння банку шкоди (проінформувала банк та правоохоронні органи про факт крадіжки коштів з її банківської карти), а тому вини останньої, як підстави цивільної-правової відповідальності, не вбачається.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ "Приватбанк" не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Не приймає колегія суддів до уваги, як такі що ґрунтуються на припущеннях і спростовуються фактом порушення кримінального провадження відносно невідомих осіб по факту заволодіння грошовими коштами, що знаходилися на банківських картках відповідача, доводи апеляційної скарги банку, що сам по собі факт здійснення через Приват24 переказів грошових коштів на суму 7691,00 грн., свідчить про те, що особа, яка здійснила перекази володіла інформацією, що стосується кредитної карти та носить конфіденційний характер, оскільки будь-які докази повідомлення невідомим особам такої інформації саме ОСОБА_1 у матеріалах справи відсутні. При цьому, сама по собі обставина, що переказ ініційовано з використанням держателя електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг, що не суперечить вимогам ст. 21 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», жодного правового значення в даному випадку не може мати.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції п.п. 1.1.5.5., 2.1.1.7.4, 2.1.1.7.3 Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки, беручи до уваги те, що Умови і Правила не є складовою укладеного між сторонами договору, відсутні правові підстави враховувати зміст таких при прийнятті судом рішення.

Такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів є й доводи апеляційної скарги банку в частині неврахування судом положень ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, які встановлюють презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання та передбачають необхідність доведення саме відповідачем факту відсутності її вини у такому порушенні, оскільки з урахуванням того, що узгоджений між сторонами розмір кредитного ліміту складав 0,00 грн., збільшення кредитного ліміту до 8 000 грн. мало місце лише 16.05.2014 року з ініціативи позивача на підставі вищевказаних Умов, що не є складовою укладеного між сторонами договору, а коштами в сумі 8 000 грн. заволоділи невстановлені особи шляхом вчинення шахрайських дій, зроблений судом першої інстанції висновок про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача будь-яких коштів повністю узгоджується з вимогами вищезгаданих положень закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині несвоєчасності звернення відповідача в правоохоронні органи, то такі спростовуються як усними, так і письмовими поясненнями відповідача з приводу звернення нею як на гарячу лінію, так і до служби безпеки банку з метою проведення необхідної перевірки, які в сукупності з фактом видачі банком відповідачу замість двох окремих карток, що були, в тому числі, предметом підписаної 23.05.2013 року заяви, однієї картки відразу після того, як мали місце шахрайські дії та до того, як мало місце звернення відповідача у правоохоронні органи, є доказом своєчасності повідомлення банку про обставини використання іншими особами наявних на картці ОСОБА_1 коштів.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи апелянта в частині ухилення суду першої інстанції від обов`язку щодо здійснення правосуддя , що полягає у не дослідженні належним чином поданого банком розрахунку заборгованості, не надання такому оцінки в сукупності та у взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, не зазначенні правових аргументів на спростування такого розрахунку та не наведенні свого розрахунку у випадку з незгодою з наявним у справі, оскільки вказаний розрахунок не є первинним документом і спростовується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку № НОМЕР_1 (саме по кредитній картці «Універсальна») від 17.10.2018 року, виданою на запит відповідача самим же позивачем, з якої вбачається, що до 16.05.2014 року кредитний ліміт по даній картці становив 0, 00 грн., такий був збільшений до 8 000 грн. лише 16.05.2014 року, до 29.09.2014 року відповідач карткою не користувалася; жодної заборгованості до 29.09.2014 року по даній картці не було, а перший переказ коштів мав місце лише 29.09.2014 року і починаючи з 31.10.2014 року позивачем на вказану картку почали нараховуватись відсотки та штрафні санкції (а.с. 176-181).

Беручи до уваги те, що судом першої інстанції повно з`ясовано обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, висновки суду відповідають наявними у справі доказами, колегія суддів вважає, що рішення в даній справі з підстав, наведених у апеляційній скарзі, скасуванню не підлягає.

Відмова в позові в даній справі не позбавляє позивача захисту порушеного права в інший, передбачений законом спосіб (стягнення тіла кредиту та коштів, передбачених ст. ст. 625, 1048 ЦК України з осіб, винних у вчиненні шахрайських дій).

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 259 ч.чє. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1,. 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2019 року - залишити без змін.

Судовий збір покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 22 липня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи