ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1429/19 Справа № 200/6986/17 Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за несвоєчасне виконання зобов'язання у вигляді рішення суду,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за несвоєчасне виконання зобов'язання у вигляді рішення суду.

Вказував, що 05 жовтня 2009 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив рішення, яким стягнув з Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, правонаступником якого є відповідач - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, на його користь заборгованість з допомоги, передбаченої ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2005 рік у розмірі 2.326 грн. Рішення суду набрало чинності 13 вересня 2012 року.

Зазначав, що оскільки Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА рішення суду не виконав, він 06 серпня 2013 року звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області з виконавчим листом. Проте вказане рішення суду виконано лише 26 січня 2017 року. Вважає, що в зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду він має право на отримання компенсації у вигляді інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних. Вважає, що з вини відповідачів йому також завдано моральну шкоду, яка полягає у відсутності коштів для достойного існування, моральних потрясіннях, які він відчував від того, що змушений «виклянчувати» грошові кошти, які належать йому по закону, втратив віру у справедливість, вживав додаткових заходів правового захисту - консультування, лікування та звернення до суду, все це зумовило погіршення самопочуття позивача.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів компенсацію за несвоєчасне виконання зобов'язання у вигляді рішення суду за період з 06 серпня 2013 року по 26 січня 2017 року у розмірі: 2.655 грн.65 коп. - інфляційних втрат, 242 грн. 60 коп. - 3% річних, 30.000 грн. - моральної шкоди, всього на суму 32.898 грн.25 коп.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 225 грн.02 коп., що становить 3% річних від несплаченої суми, інфляційні втрати у розмірі 2.435 грн.55 коп. та моральну шкоду у розмірі 3.000 грн. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, задовольнивши заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що завдану моральну шкоду позивач оцінює в 30.000 грн., оскільки згідно ч.2 ст.440-1 ЦК України 1963 року розмір відшкодування повинен складати не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати, що на день ухвалення рішення складає 18.615 грн.; на підтвердження розміру моральної шкоди додано повний текст офіційного перекладу остаточного рішення ЄСПЛ від 15 січня 2010 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" про відшкодування моральної шкоди, по якій задоволено стягнути 2.500 євро на відшкодування моральної шкоди; суд має виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов'язку відповідача спростувати таку презумпцію.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що неможливе застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України, оскільки між позивачем та органами Казначейства відсутні зобов'язальні або договірні правовідносини, згідно аналізу практики Верховного Суду інфляційні нарахування та компенсація у розмірі 3% річних виступають способом захисту порушених прав до ухвалення рішення суду; Казначейство та ОСОБА_1 не перебувають у відносинах кредитор-боржник; цивільне законодавство не застосовується до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні; за відсутності судового рішення про визнання протиправними дій або бездіяльності державного органу не може вирішуватися питання про відшкодування шкоди, таке рішення відсутнє.

Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації надав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що Казначейством нарахована компенсація ОСОБА_1 за порушення строку перерахування коштів у розмірі 225 грн.02 грн., що виплачується за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою"; погашення заборгованості за нарахованою компенсацією підлягає виконанню у третю чергу згідно Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2009 року у справі №2а-717/09/0470 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та стягнення коштів. Визнано протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо призначення та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 разової грошової допомоги відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Стягнуто з Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість з допомоги, передбаченої ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2005 рік у розмірі 2.326 грн.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2009 року, апеляційне провадження у справі закрито.

Згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області від 22 лютого 2017 року, 06 серпня 2013 року Головним управлінням був отриманий виконавчий лист Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №2а-717/09/0470.

26 січня 2017 року Державною казначейською службою України здійснено перерахування коштів на користь ОСОБА_1 на суму 2.326 грн.

Листом від 11 квітня 2017 року директор юридичного департаменту Державної казначейської служби України Ковальова Н.М. повідомила позивача, що йому нарахована компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №2а-717/09/0470 в розмірі 225 грн.02 коп., яка виплачується за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. На сьогоднішній день на виконанні в казначействі знаходяться рішення судів на суму понад 3,5 млрд. грн., що надійшли та зареєстровані раніше рішення про виплату компенсації. Казначейство здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь ОСОБА_1 після виконання рішень судів, що надійшли раніше рішення про виплату компенсації.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання судового рішення у встановлений законом строк тягне за собою відповідальність у вигляді 3% річних від несплаченої суми, інфляційних витрат та витрат на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції,виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine) містить висновок про те, що невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1291 Конституції України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі №686/21962/15-ц.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що неможливе застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України, оскільки між позивачем та органами Казначейства відсутні зобов'язальні або договірні правовідносини, згідно аналізу практики Верховного Суду інфляційні нарахування та компенсація у розмірі 3% річних виступають лише способом захисту порушених прав до ухвалення рішення суду, Казначейство та ОСОБА_1 не перебувають у відносинах кредитор-боржник.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір в цій частині, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішенням суду на користь позивача підлягає стягненню компенсація на підставі ст.625 ЦК України.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Колегія суддів вважає доведеним факт завдання шкоди позивачу тривалим невиконанням постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2009 року, разом з тим доводи апеляційної скарги про розмір завданої шкоди, який позивач оцінює в 30.000 грн. колегія суддів до уваги не приймає, зважаючи на наступне.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Задовольняючи позов у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що тривалим невиконанням постанови позивачу завдану моральну шкоду та правильно визначив її розмір, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням тривалості виконання судового рішення.

Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.