ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1143/19 Справа № 213/10/18 Суддя у 1-й інстанції - Солодова Л.Я. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

02 січня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в сумі 465824 грн. 64 коп, що еквівалентно 16250 доларів США станом на дату звернення до суду з позовом, а також просить стягнути сплачений судовий збір в розмірі 4658,25 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.12.2013 року згідно розписки він передав відповідачу в борг 16250 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 31.12.2014 року, однак свої зобов'язання не виконав. Позивач вважає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Курс долару США до гривні станом на 18.01.2018 року складає 100 доларів США 2866,6132 грн. Відповідно загальний борг відповідача перед позивачем складає 465824 грн. 64 коп. На неодноразові усні звернення до ОСОБА_2 щодо повернення боргу останній не відреагував, борг не повернув. (а.с. а.с.3,21-22,32-33).

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволенні частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 - грошові кошти за розпискою від 30.12.2013 року в розмірі 417138 грн. (чотириста сімнадцять тисяч сто тридцять вісім) гривень 62 коп., що за офіційним курсом НБУ, станом на 23 травня 2018 року (100 доларів США 2607,1164 грн.) еквівалентно 16000 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат ( а.с.92-93).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.110-112) .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно наданого позивачем оригіналу розписки від 30.12.2013 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 16250 доларів США строком до 31.12.2014 року (а.с.62).

Представник відповідача не заперечив та не спростував факт добровільного написання розписки відповідачем ОСОБА_2 про отримання вказаної суми коштів в борг.

Строк виконання договору позики укладений між сторонами закінчився 31.12.2014 року, однак відповідач суму коштів, отриману в борг - позивачу не повернув.

З позовом позивач звернувся в суд 20.12.2017 року, що підтверджується штемпелем на поштовому конверті (а.с.14). Отже, встановлений законом трирічний строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції керувався нормами чинного законодавства та виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти в строк передбачений у розписці, написаною ним власноруч, не повернув, тому у звязку із неналежним виконанням своїх зобовязань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідачка у розмірі 417138,62 грн., що за офіційним курсом НБУ, станом на 23 травня 2018 року (100 доларів США 2607,1164 грн.) еквівалентно 16000 доларів США.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов'язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач в порушення вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову. При цьому підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки позивач звернуся до суду в межах строку позовної давності.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки (а.с.62) відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти, які зобовязався повернути до 31.12.2014 року.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції не враховано, що правовідносини за договором позики від 30.12.2013 року вже було врегульовано рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27.03.2017 року, яким з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики згідно розписки від 05.03.2013 року в розмірі 169931 грн. 66 коп., оскільки із розписки від 30.12.2013 року не вбачається, що сума боргу, яка зазначена в ній є сумою боргу за розпискою від 05.03.2013 року.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід в оскаржуваній частині залишити без змін.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума 6257,08 грн. в рахунок відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 6257,08 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: