ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/3150/16-ц

Провадження № 22-ц/818/2430/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Піддубного Р.М., Котелевець А.В.

за участю секретаря судового засідання: Сидорчук М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Управління служб у справах дітей Харківської міської ради про поновлення порушеного права на користування житлом шляхом вселення, визнання заповіту недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи - Управління служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 26 лютого 2019 року о 17 годині 2 хвилини у складі судді Харченко А.М., -

УСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 , діючи у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом після уточнення якого у травні 2016 (т.1 а.с. 52-57) просила поновити її порушене право та порушене право малолітнього ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення; зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати їм перебувати в квартирі; визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона та її малолітній син ОСОБА_2 зареєстровані та постійно мешкали у квартирі АДРЕСА_1 Квартира). Власником Квартири була її мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У квартирі також зареєстрована і проживає відповідач у справі ОСОБА_3 Внаслідок зловживання ОСОБА_4 спиртними напоями проживати у Квартирі було не можливо, тому позивач із сином змінили місце місце проживання. Проте зв`язку із Квартирою ОСОБА_1 не припиняла: у 2008 році зробила капітальний ремонт, регулярно навідувалася, сплачувала борги за комунальні послуги, отримувала в дільниці КП «Жилкомсервіс» довідки для оформлення допомоги на новонароджену дитину. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Позивач повністю організувала похорон. Після смерті матері ОСОБА_1 не пустили до Квартири і виявилось, що ОСОБА_4 незадовго до смерті уклала нотаріально посвідчений заповіт, яким заповіла Квартиру ОСОБА_3 На той час у ОСОБА_4 вже було тяжке онкологічне захворювання, алкогольна залежність, в результаті чого вона не могла повністю розуміти значення своїх дій та керувати ними. Воля матері позивача була пригнічена психотропними та знеболюючими препаратами, тому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. До своєї смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнавали право позивача та її сина користуватися Квартирою. Іншого власного житла ані позивач, ані її син не мають.

У травні 2016 року ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Квартирою, визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування Квартирою.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_1 і її малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилися й зареєстрували своє місце проживання, певний час мешкали у Квартирі, яка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності. За життя ОСОБА_4 заповіла Квартиру ОСОБА_3 26 квітня 2016 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Квартиру та зареєструвала відповідне право в передбаченому законом порядку. Отже, на момент розгляду справи ОСОБА_3 є одноосібним власником спірної квартири. Ще до смерті колишнього власника квартири ОСОБА_4 ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 змінили своє місце проживання й виселилися з Квартири. Після набуття ОСОБА_3 права власності вони не знялися з реєстрації місця свого проживання за адресою спірної Квартири, чим порушили права ОСОБА_3 на володіння та розпорядження власністю. Позивач за зустрічним позовом вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які нараховуються залежно від зареєстрованих осіб. У разі виникнення наміру відчужити житло, реєстрація місця проживання відповідача та її сина у Квартирі перешкоджатиме здійсненню зазначених дій. Будь-яких угод щодо користування відповідачами житлом позивача між сторонами спору не укладалося. Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є такими, що втратили право користування житлом, з огляду на відсутність їх у Квартирі без поважних причин понад один рік.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволений. Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_3 шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування Квартирою.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 з сином вселилися до Квартири як члени сім`ї власника. 7 вересня 2015 року власник Квартири ОСОБА_4 склала нотаріально посвідчений заповіт, яким заповіла Квартиру ОСОБА_3 Достатніх та обгрунтованих доказів того, що на час складання заповіту ОСОБА_4 він не відповідав її волі, суду не надано. Після смерті матері ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, ставши новим власником Квартири. ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 не є членами сім`ї ОСОБА_3 , не проживають із нею та не ведуть спільне господарство. Тому підстави для визнання заповіту недійсним і вселення ОСОБА_1 із сином до Квартири відсутні, а ОСОБА_3 належить усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом визнання ОСОБА_1 із сином такими, що втратили право користування Квартирою відповідно до вимог ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати частково, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов про вселення та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. А саме, пояснення скаржника та свідків, надані в суді першої інстанції, викладені в рішенні суду однобічно. ОСОБА_1 не проживала з 2010 року у Квартирі внаслідок винної поведінки матері. ОСОБА_3 також не проживала разом із матір`ю з тих самих причин. При цьому неможливість проживати у Квартирі та неможливість потрапити до неї після смерті матері доводиться зверненнями апелянта до правоохоронних органів. Іншого житла для проживання ОСОБА_1 з сином не мають.

ОСОБА_3 у відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечує, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

В судове зсідання ОСОБА_3 не з`явилася, була повідомлена про час та місце судового розгляду за адресою для направлення судових повісток та повідомлень, вказаною у зустрічній позовній заяві та відзиві на апеляційну скарги (т.1 а.с. 69-74, т.2 а.с. 123-124), своєчасно та належним чином, що підтверджується даними зворотного повідомлення (т.2 а.с. 142), про причини неявки суду не повідомила. Тому відповідно до вимог ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) справа розглянута судом за її відсутності.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення оскаржується ОСОБА_1 виключно в частині, що стосується відмови в задоволені її позовних вимог про поновлення права користування Квартирою шляхом вселення, зобов`язання ОСОБА_3 не перешкоджати перебувати у Квартирі та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , тому в частині визнання заповіту ОСОБА_4 недійсним судове рішення колегією суддів не переглядається.

Частинами 1, 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 09.06.1999 як дочка власника Квартири ОСОБА_4 (т.1 а.с. 10-11). За цією адресою також з 28.07.2006 як дочка власника зареєстрована і проживає ОСОБА_3 та малолітні діти: з 10.08.2010 - ОСОБА_2 , з 01.07.2015 - ОСОБА_9 як онуки власника (довідка КП «Жилкомсервіс» № 108 від 19.01.2016 (т. 1 а.с. 16)).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (.т.1 а.с. 13).

З даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.04.2016 вбачається, що Квартира належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 08.07.1997 № 2-3774, спадкоємницею майна ОСОБА_4 , що складається з Квартири, є дочка останньої - ОСОБА_3 (т.1 а.с.78).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 26.04.2016 № 58192363 право приватної власності на Квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 26 квітня 2016 року (т.1.а.с.80).

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником . Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що на час проживання у Квартирі вона була членом сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Той факт, що вони перебували з ОСОБА_4 у кровному спорідненні, як мати та дочка, та з ОСОБА_3 , як рідні сестри, не свідчить про існування між ними сімейних відносин.

Згідно даних досліджених у судовому засіданні доказів ОСОБА_1 станом на 2010 рік створила власну сім`ю, народила дитину та змінила своє місце проживання. Належних та допустимих доказів неможливості проживання в спірній квартирі через винну поведінку ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Після смерті ОСОБА_4 власником Квартири стала ОСОБА_3 , і суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 не є членами сім`ї ОСОБА_3 з огляду на те, що остання має іншу сім`ю та з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спільними відносинами та спільним господарством не пов`язана.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тому суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , у задоволенні позову в частині поновлення порушеного права на користування Квартирою; зобов`язання ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 та її малолітньому сину перебувати у Квартирі. Відмовляючи у позові ОСОБА_1 суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановивши, що ОСОБА_1 та її малолітній син не є співвласниками спірного житлового приміщення та не є членами сім`ї нового власника.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Перелічені апелянтом порушення за своїм характером та змістом (помилка при зазначенні дати виготовлення повного тексту рішення, не коректне викладення позиції сторін у рішенні, упередженість суду при обґрунтуванні відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та неналежна оцінка її пояснень і пояснень свідків) не вплинули на правильність рішення суду і тому не можуть бути підставою для його скасування відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України.

Той факт, що в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 наполягала на необхідності особистої участі ОСОБА_3 у розгляді справи, проте остання у судове засідання не з`явилася, сам по собі також не може бути підставою для скасування рішення.

Згідно ч. 3 ст. 27, ч. ч. 1, 2 ст. 38 ЦПК України(в редакції чинній на час звернення з позовами та розгляду справи судом першої інстанції), особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати свої обов`язки. Сторона, третя особа, яка відповідно до закону захищає права свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Згідно з ч.2 ст. 43 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції) учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи (п.2), виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п.6,7).

Відповідно до ч. 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Як убачається з матеріалів справи, судом першої інстанції ухвала про обов`язковість явки відповідача у судове засідання не виносилася. В суді першої інстанції інтереси ОСОБА_3 представляла ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28. 04. 2016 (т.1 а.с.81). Відповідач ОСОБА_3 наданими їй процесуальними правами на самопредставництво не скористалася, а звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, що не суперечить нормам ЦПК України, які були чинні, як на час розгляду справи судом першої інстанції, так і на час ухвалення судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на обов`язкові підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, викладені в частині 3 статті 376 ЦПК України.

Проте судова колегія не може погодитися з висновком суду про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання відповідачів за її позовом такими, що втратили право користування Квартирою.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або сопорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 405 ЦК України.

Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що він пред`явлений з двох підстав, як з підстав не проживання ОСОБА_1 з колишнім власником - ОСОБА_4 більше одного року без поважних причин (ст. 405 ЦК України), так і з підстав усунення порушення права власника Квартири ОСОБА_3 на вільне користування квартирою як нового власника житла (ст. 391 ЦК України).

При ухваленні рішення про задоволення зустрічного позову суд керувався ст. 405 ЦК України та виходив тільки з однієї підстави для його задоволення, що встановлена зазначеною правовою нормою. Хоча підстави для застосування до спірних правовідносин зазначеної правової норми відсутні.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила та у судове засідання в суді апеляційної інстанції не з`явилася, що позбавило суд можливості уточнити її позицію щодо підстав пред`явлення позову до ОСОБА_1 .

Тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню в частині задоволення зустрічного позову, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у його задоволені.

Зазначене не позбавляє ОСОБА_3 права повторно звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права власності з зазначенням відповідних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткову обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 та принцип пропорційності, з ОСОБА_3 на користь апелянта належить стягнути 827 грн судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалити в цій частині нову постанову.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 827 (вісімсот двадцять сім) гривень судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний