ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 638/14007/17

провадження № 22-ц/818/939/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача прокуратури Харківської області - Крупської К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника прокуратури Харківської області заступника прокурора області Гончаренко А.М. на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Штих Т.В.,-

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України, в якому просив: захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої йому неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінальної справи № 0000291; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 576000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 23 жовтня 2014 року відповідач відкрив кримінальне провадження № 0000291 проти колишніх корумпованих співробітників УМВС в Полтавській області, які вчинили низку злочинних дій щодо нього. В подальшому 22 січня 2015 року, 28 грудня 2015 року, 02 грудня 2016 року, 31 травня 2017 року відповідач виносив незаконні постанови про закриття вказаного кримінального провадження, які скасовувались Червонозаводським районним судом м. Харкова 20 березня 2015 року, 15 лютого 2016 року, 15 березня 2017 року, 09 серпня 2017 року відповідно. Таким чином, відповідач зловмисно і навмисно не виконував вимоги чинного законодавства України та своїми тривалими неправомірними і незаконними діями заподіяв йому моральну шкоду. Моральна шкода полягала в тому, що він був вимушений протягом тривалого часу звертатись до суду з заявами про скасування незаконно прийнятих рішень, з вини відповідача був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, було порушено його психологічне благополуччя, він був позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя. Спричинену йому моральну шкоду він оцінює в сумі 576000,00 грн. (а.с. 37-39).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди шляхом списання цих сум з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 124-127).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора області Гончаренко А.М. 27 листопада 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилається на необґрунтованість оскаржуваного рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що постанови слідчих про закриття кримінального провадження оскаржувались не позивачем, а ОСОБА_2, який і приймав участь у відповідних судових засіданнях. Прийняття органом досудового розслідування процесуальних рішень та їх оскарження до суду іншою особою в порядку ст. 303-307 КПК України не може свідчити про спричинення позивачу будь-якої моральної шкоди. Будь-яких обмежень прав і свобод позивача при проведенні досудового розслідування не допущено, а позивачем не надано доказів спричинення будь-якої шкоди. Посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій щодо позивача не вчинено, доказів протиправності їх дій позивачем не надано. Процесуальні рішення, на які посилався позивач, є предметом оскарження відповідно до ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Реалізація заявниками свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди (а.с . 131-134).

17 грудня 2018 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування зазначає, що доводи апеляційної скарги є завідомо неправдивими, необґрунтованими, надуманими та спростовуються численною практикою судів касаційної інстанції та нормами законодавства України. При цьому доводи апеляційної скарги відносно того, що він не подавав скарги слідчому судді, спростовуються ухвалами суду, в яких зазначено, що він спільно з іншими потерпілими неодноразово звертався із скаргами на постанови про закриття кримінального провадження.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду даної цивільної справи, призначено її до розгляду на 27 грудня 2018 року з повідомленням учасників справи (а.с. 104). В подальшому провадження у справі було зупинено відповідно до вимог ч.1 ст. 40 ЦПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 січня 2019 року провадження у справі було відновлено.

В судовому засіданні представник прокуратури Харківської області - Крупська К.М. апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

ПредставникДержавної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наведених нижче підстав.

Оцінюючи аргументи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам цивільного процесуального закону у повному обсязі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що предметом досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000291 є встановлення обставин завдання тілесних ушкоджень позивачу ОСОБА_1 та викрадення належного йому майна під час обшуку. Враховуючи наведене, та обставина, що процесуальні рішення слідчого були оскаржені батьком позивача ОСОБА_2, не може сама по собі свідчити про відсутність спричинення моральної шкоди саме позивачу, оскільки незаконні рішення посадових осіб прокуратури Харківської області, невиконання вказівок слідчих суддів, що призвело до незабезпечення швидкого, повного розслідування, також стосувались прав позивача, за захистом яких він звертався при здійснення досудового розслідування. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності слідчих прокуратури Харківської області, які виразились у винесенні постанов про закриття кримінального провадження, а також у невиконанні вказівок слідчих суддів, що призвело до тяганини при здійсненні досудового розслідування, позивачеві були спричинені моральні страждання, оскільки безумовно викликали обурення позивача, змінили його нормальний життєвий ритм та вимагали від нього зусиль щодо відновлення своїх прав. Спричинену позивачу моральну шкоду суд першої інстанції оцінив в 5000,00 грн., не прийнявши до уваги висновок спеціаліста та розрахунок моральної шкоди, наданий позивачем.

Колегія суддів вважає, що погодитися з висновками суду першої інстанції у повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, слідчими прокуратури Харківської області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 23 жовтня 2014 року за № 0000291.

Ухвала слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2017 року (а.с. 6), 15 березня 2017 року (а.с. 8-9), 15 лютого 2016 року (а.с. 10), 20 березня 2015 року (а.с. 12), задоволені скарги ОСОБА_2 на постанови слідчих прокуратури Харківської області від 31 травня 2017 року, 02 лютого 2016 року, 28 грудня 2015 року, 22 січня 2015 року відповідно, про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000291 від 23 жовтня 2014 року. Вказані вище постанови слідчих про закриття кримінального провадження - скасовані.

Крім того, ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року (а.с. 97) задоволено скаргу, подану в тому числі ОСОБА_1, на постанову слідчого прокуратури Харківської області від 21 травня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000291 від 23 жовтня 2014 року. Вказану постанову слідчого - скасовано.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року (а.с. 115) задоволено скаргу, подану в тому числі ОСОБА_1, на постанову слідчого прокуратури Харківської області від 31 жовтня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000291 від 23 жовтня 2014 року. Вказану постанову слідчого - скасовано.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 спільно з іншими особами подавались численні заяви та клопотання в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000291 від 23 жовтня 2014 року.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права та статті 20 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Проте, при розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій прокуратури, наявність причинно-наслідкового зв'язку між цими діями та заподіяною шкодою.

Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі № 520/3307/16-ц.

В постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі № 454/1213/16-ц зазначено наступне.

Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів приходить до висновку, що реалізація батьком позивача, а також позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого прокуратури та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про незаконність прийняття прокуратурою рішень, які обмежують права і свободи позивача, а сводяться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Також реалізація батьком позивача, а також позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого прокуратури та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про спричинення йому моральної шкоди. Позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведений факт спричинення йому шкоди внаслідок вказаних вище дій та рішень посадових осіб прокуратури Харківської області.

Висновок спеціаліста від 12 червня 2018 року, наданий позивачем (а.с. 79-82), колегією суддів не може бути розцінений в якості допустимого доказу на підтвердження спричинення йому моральної шкоди та її розміру, який визначений спеціалістом в сумі 2000000,00 грн., з наступних підстав.

Вказаний висновок спеціаліста не містить даних, які б дозволили оцінити його в якості висновку експерта, тобто джерела доказів, передбаченого ст. 76, 102 ЦПК України.

Так, з висновку колегія суддів позбавлена можливості встановити, що він підготовлений саме експертом, тобто особою, яка атестована та отримала кваліфікацію

судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому

Законом України «Про судову експертизу». У вказаному висновку також відсутні дані відносно того, що особа, яка його підготувала, попереджена (обізнана) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Крім того, посилання психолога, юриста, спеціаліста в області математики Карачевцева Я.Н., який склав висновок, на наявність у нього вищих освіт у вказаних вище галузях науки, колегією суддів також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки копії вказаних дипломів матеріали справи не містять. Також колегія суддів вважає, що сам по собі факт наявності вищої освіти у зазначеної особи, навіть якщо така освіта дійсно має місце, не свідчить про достовірність даних, викладених в його висновку.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів позбавлена можливості оцінити висновок спеціаліста Карачевцева Я.Н. в якості допустимого, достовірного та достатнього доказу спричинення позивачу моральної шкоди та її розміру, який визначений Карачевцевим Я.Н. в сумі 2000000,00 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що є правові підстави для часткового задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовляє.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскільки інтереси ОСОБА_1 в судах представляв його батько ОСОБА_2, то його права не можуть бути визнані порушеними, колегія суддів вважає необґрунтованими, у зв'язку з чим апеляційну скаргу за викладеними в ній доводами задовольняє частково.

Правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року та 22 червня 2017 року у справах №№ 6-3014цс16, 6-501цс17, а також Верховного Суду, викладені в постановах від 25 червня 2018 року, 11 червня 2018 року, 25 липня 2018 року, 12 грудня 2018 року у справах №№ 61-496св18, 61-14157св18, 61-2986св18, 61/13608/16, на які посилається позивач у відзиві на апеляційну скаргу та представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені висновки ґрунтувалися на тих обставинах, що судовими рішеннями було встановлено протиправність дій прокурора. У даній справі такого рішення ухвалено не було. Отже, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки позивач на підставі п.13 ч.2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то колегія суддів не стягує з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, а відносить зазначені витрати на рахунок держави.

Враховуючи наведене, колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 367, 368, 371, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.3, 4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупредставника прокуратури Харківської області заступника прокурора області Гончаренко А.М. - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року, ухвалене в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено «06» лютого 2019 року.

Головуючий суддя: Судді: А.І. Колтунова І.О. Бровченко І.В. Бурлака