справа № 208/1034/18
№ провадження 2/208/1032/19
РІШЕННЯ

Іменем України

05 серпня 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.

За участю:

секретаря судового засідання - Корнієнко К.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості», -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості» за кредитним договором № б/н від 11.01.2010 року в розмірі 25 000,52 гривень та судових витрат в розмірі 1762,00 гривень, посилаючись на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 11.01.2010 року було укладено договір б/н про отримання кредитних коштів. Позивач зазначає, що відповідно до договору відповідачу надано кредит в сумі 13000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а відповідач взяв зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 52 коп., з яких:

-16 663 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят три) гривні 29 копійок - нараховано відсотків за користуванням кредитом ;

-7086 (сім тисяч вісімдесят шість) гривень 52 копійок - нараховано пені;

-а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 (п`ятсот) грн. (нуль) 00 коп.,

-штраф (процентна складова) - 1166 (одна тисяча сто шістдесят шість) гривень 69 коп.

24.09.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим та просить суд повністю відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач посилається на необґрунтованість позовних вимог, їх бездоказовість, та просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, відмовивши у задоволенні позову. Зокрема відповідач заперечує факт укладання поміж позивачем та відповідачем кредитного договору, тим більше на тих «Умовах та правилах надання банківських послуг» та «Тарифах Банку», що додані позивачем до позову, позивач посилається на відсутність свого підпису на доданих позивачем до позову «Умовах та правилах надання банківських послуг» та «Тарифах Банку», таким чином на думку позивача наведені позивачем «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можна вважати частиною кредитного договору, їх положення не можуть регулювати взаємовідносини сторін в даному випадку, а оскільки інших підстав для нарахування заборгованості відповідача за відсотками, комісіями, неустойкою (пенею та штрафами) позивач суду не надав, його вимоги не можуть задоволені.

За результатами розгляду відзиву на позовну заяву, позивачем було подано відповідь на відзив від 05.11.2018 року у якій позивач вже посилається також на іншу Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 27.10.2014 року, за якою як зазначає позивач відповідачка була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом Банку від 06.03.2010 року, та зазначає, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» є публічною офертою, яка містить умови та правила надання послуг банком своїм клієнтам. При цьому суд окремо зазначає, що вказана Анкета-заява від 27.10.2014 року не була подана позивачем разом із позовною заявою, в позовній заяві відсутні будь-які посилання на неї.

Крім того позивачем в обґрунтування наявності заборгованості додано виписку з особового рахунку, зроблено посилання на те, що остання належить до первинних документів. Також позивач посилається на те, що строк дії кредитної карти № НОМЕР_1 виданої на виконання кредитного договору від 11.01.2010 року сплив у жовтні 2013 року, однак зобов`язання відповідача щодо погашення заборгованості з урахуванням права позивача нараховувати відсотки, пеню та штрафи до повного погашення заборгованості не припинилось, відтак позивачем нараховуються відсотки та неустойка (пеня та штраф одночасно)за кредитним договором від 11.01.2010 року і після 10.2013 року до 27.10.2014 року (дата складання іншої Анкети-заяви про приєднання до інших Умов та Правил кредитування від 06.03.2010 року),та у період з 27.10.2014 року до 12.02.2018 року.

За результатами розгляду відповіді на відзив позивача, відповідачем було подано заперечення, у якому відповідач фактично підтвердив свою попередню позицію, просив у задоволенні позову відмовити.

У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22.09.2010 року між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № б/н, про отримання кредитних коштів. Позивач вказує, що відповідно до договору відповідачу надано кредит в сумі 13000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а відповідач взяв зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 52 коп.

Згідно з усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, змагальність під час судочинства за своєю природою засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості), сторони, треті особи та їх представники) наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта, що цілком узгоджується з приписами ч.1 ст.49 ЦПК за якою «сторони користуються рівними процесуальними правами», а не рівними процесуальними обов`язками. Таким чином тягар доказування певних обставин що входять до предмета доказування у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта. При цьому згідно ч.2 ст.13 ЦПК України Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У зв`язку із чим суд наголошує, що АТ КБ «Приватбанк» не належить до визначеного ч.2 ст.13 ЦПК України кола осіб, за умови участі яких у справі процесуальний закон спонукає суд збирати докази з власної ініціативи.

Аналізуючи заявлені позивачем вимоги, визначаючи їх правову природу, суд приходить до висновку що вимоги позивача мають бути засновані та відповідати положенням ст.ст.1054-1057 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», тощо.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ч. 2 п. 1).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1).

Згідно вимог ч. 4 ст. 203 цього Кодексу правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абз. 1 ч. 1).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1).Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч. 2).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.2019 року (справа №464/3790/16-ц, провадження №14-468цс18) зазначила зокрема наступне: отже, розмір позики (кредиту), розмір відсотків за користування кредитом та строк, на який передано кошти і протягом якого позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки, є істотними умовами договору.

Аналізуючи зміст заяви б/н від 11.01.2010 року у системному зв`язку (поєднанні)з рештою наданих позивачем в обґрунтування своїх вимог документів, суд констатує, що з неї не вбачається, що сторонами у відповідності до ч.1 ст.638, ст.ст.1054-1057 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та наведеної вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду досягнуто згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, що 11.01.2010 року між сторонами укладено саме кредитний договір, та саме на тих «Умовах та правилах надання банківських послуг» та «Тарифах Банку» доданих позивачем до позову. Так під час подачі позову позивачем було додано до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайтіwww.privatbank.ua), який підписаний Головою Правління ПАТ КБ «Приватбанк» Дубілетом О.В., при цьому матеріали справи не містять будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів які б дали змогу суду дійти висновку щодо того: коли, в якій редакції, та яким чином додані позивачем до позову Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку були затверджені; в якій редакції вони існували на дату складання відповідачем заяви б/н від 11.01.2010 року, чи не змінювались вони, і те, що на час укладання кредитного договору від 11.01.2010 року саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника б/н від 11.01.2010 року. Зокрема матеріали справи не містять копії наказу яким були затверджені додані до позову Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, в позовній заяві відсутнє також посилання на такі відомості, відтак не вбачається можливості дійти висновку щодо того коли вони були затверджені та в якій редакції. Разом з тим суд вважає такі відомості істотними, адже у відповіді на відзив позивач посилається на те, що також 06.03.2010 року наказом ПАТ КБ «Приватбанк» №СП-2010-256 було затверджено Умови та правила надання банківських послуг; разом з тим як вбачається з матеріалів справи заява б/н була складена та підписана відповідачем майже на два місяці раніше - 11.01.2010 року, відтак відповідач об`єктивно не могла приєднатись до зазначених позивачем «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», затверджених наказом ПАТ КБ «Приватбанк» №СП-2010-256. Також суд критично оцінює та відхиляє викладені у відповіді на відзив доводи позивача відносно того, що відповідач підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 27.10.2014 року, приєднується до Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом ПАТ КБ «Приватбанк» №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, адже на думку суду приєднання відповідача 27.10.2014 року до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом ПАТ КБ «Приватбанк» №СП-2010-256 від 06.03.2010 року не свідчить про укладання 11.01.2010 року кредитного договору згідно Умов та правил кредитування доданих позивачем до позову, та на підставі яких проводився розрахунок позовних вимог. Крім того доданий позивачем до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не засвідчено як того вимагають приписист.95 ЦПК України та п.5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003".

При цьому суд також виходить з наступного. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина, щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача (відповідача) невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

При цьому суд у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує висновки зроблені Верховним Судом при вирішенні подібних спорів. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, дійшла висновку про те, що Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Так само Велика Палата Верховного Суду зазначила й у постанові від 06.02.2019 року у справі №202/26885/13-ц, провадження №14-491цс18 у якій не встановила належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) ПАТ «Приватбанк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. До аналогічних висновків дійшов також Верховний Суд у своїх постановах від 28.11.2018 року у справі №221/5102/16-ц, провадження № 61-27747св18, від 18 жовтня 2018 року, справа № 492/1149/16-ц, провадження № 61-8234св18; від 14.11.2018 року, справа № 761/14251/16-ц, провадження № 61-2360св18; 19.09.2018 року у справі №204/3294/14-ц, від 19.09.2018 року у справі № № 723/787/17, провадження № 61-34302св18, від 08.08.2018 року №698/66/17, від 11.07.2018 року №356/1261/16-ц, від 20.06.2018 року №755/4365/16-ц, від 13.06.2018 року №733/608/16-ц, від 13.06.2018 року №226/3556/15-ц, від 14.06.2018 року №364/737/17, від 06.06.2018 року №364/594/17, від 07.06.2018 року №755/17553/16-ц, від 30.05.2018 року №599/894/17, від 24.05.2018 року №630/366/16-ц, від 10.05.2018 року №239/100/15-ц, від 05.03.2018 року №192/156/17-ц, від 25.04.2018 року №234/15853/15-ц, від 18.04.2018 року №234/10860/16ц, від 21.03.2018 року №557/1361/15-ц), тощо, та Верховний Суд України у своїх постановах від 11.03.2015 року №6-16цс15, від 23.11.2017 року №377/662/17, від 14.12.2014 року №6-24622с16, від 22.03.2017 року №6-2320цс16), тощо - які суд відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує під час вирішення цього спору.

При цьому згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 11.03.2015 р. у справі №6-16цс15, : «Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором» (аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 01.11.2018 року, справа №466/533/16, від 16.05.2018 року у справі №527/1829/15-ц, від 14.05.2018 року, справа №576/1201/16-ц,від 12 квітня 2018 року у справі № 669/898/15-ц (провадження № 61-1597св17), від 15.03.2018р, справа № 212/1106/16-ц, провадження № 61-5035 св 18), постанови Верховного Суду України від 11.03.2015 року №6-16цс15, від 11.02.2015 року №6-240цс14, від 10.06.2015 року №6-698цс15, від 01.07.2015 року №6-757цс15, від 04.11.2015 року №6-1926цс15), від 14.12.2016 р по справі № 6-2462цс16, № 6-95цс14, ВССУ №370/2869/15-ц, ВССУ №755/2307/17.

Крім того як зазначає позивач у своїй відповіді на відзив (стор.11 відповіді) строк дії кредитної карти № НОМЕР_1 виданої на виконання кредитного договору від 11.01.2010 року сплив у жовтні 2013 року, при цьому позивач надав суду розрахунок заборгованості який включає нарахування ним пені, штрафів та відсотків за користування кредитними коштами і після жовтня 2013 року по 12.02.2018 року, що є незаконним, адже якщо навіть припустити існування у період з 11.01.2010 року по жовтень 2013 року договірних кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем, після припинення строку кредитування, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, і в такому разі правовідносини між сторонами мають охоронний характер; аналогічні доводи слід навести й щодо нарахування позивачем неустойки. Разом з тим позовних вимог про стягнення на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат, 3% річних позивачем не заявлено. Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якій наведено такий правовий висновок.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

У постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц(провадження № 14-154цс18)Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин та не наведено висновків про можливість задоволення вимог про стягнення з відповідача процентів, пені та інших платежів, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування (строку дії картки). Аналогічний правовий висновок також відображено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа №320/7538/16-ц, від 17.04.2019 року у справі №335/5731/16-ц, тощо.

Таким чином після спливу строку кредитування правовідносини між сторонами носять охоронний характер; після закінчення строку кредитування (строку дії картки) позивач не мав права нараховувати: відсотки за користування кредитними коштами, пеню та штрафи, мав можливість заявити вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних, проте відповідні вимоги ним заявлено не було. Разом з тим відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України суд позбавлений можливості виходу за межі позовних вимог.

Крім того у зв`язку із викладеним, та враховуючи те, що позивач звернувся з позовом лише 21.02.2018 року, суд вважає правомірним застосування до вимог позивача правових наслідків спливу позовної давності, як на тому наполягає відповідач.

Аналізуючи додану позивачем разом із відповіддю на відзив Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 27.10.2014 року, суд зазначає наступне: що по-перше, прізвище, ім`я та по-батькові зазначені у Анкеті-заяві не співпадають з даними відповідача наведеними у позові; по-друге, оскільки зазначена Анкета-заява не додана до позовної заяви, у позовній заяві відсутні посилання на неї, то вимоги за нею не є підставою та предметом заявленого позову; по-третє, суд не може розглядати зазначену Анкету-заяву як пролонгацію (продовження) укладеного згідно заяви б/н від 11.01.2010 року між сторонами кредитного договору, адже як зазначив позивач у своїй відповіді на відзив (стор.11) строк дії кредитної карти № НОМЕР_1 виданої на виконання кредитного договору від 11.01.2010 року сплив у жовтні 2013 року, а Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку датована 27.10.2014 року, тобто зі спливом 1 року від дня припинення правовідносин згідно заяви б/н від 11.01.2010 року. Взагалі позивачем не надано жодного доказу, що відповідач отримав будь-яку карту або грошові кошти на виконання зобов`язань згідно Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 27.10.2014 року. Позовні вимоги заявлено позивачем виключно про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором згідно заяви б/н від 11.01.2010 року, а не Анкети-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 27.10.2014 року. Крім того зміст наданої позивачем разом із відповіддю на відзив Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 27.10.2014 року, так само не дозволяє суду дійти висновку про те, що сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов під час укладення кредитного договору. Так у розділі щодо оформлення класу (виду) картки відсутня будь-яка відмітка, не зазначено номеру платіжної картки, не вказано умов надання кредиту, розміру кредитного ліміту. Наданий банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт не надає можливості визначити яку карту, та на яких умовах має намір отримати відповідач. Таким чином позивачем не надано доказів, які б ототожнили видані ним платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту, з урахуванням змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням (пост.Правління НБУ від 19.04.2005 року №137 Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням - чинна до 30.04.2010 року; пост.Правління НБУ «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» від 30.04.2010 року №223, яка була чинна до 05.11.2014 року; пост.Правління НБУ від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» №705) (див.пост.ВС від 14.11.2018 року справа № 761/14251/16-ц, провадження № 61-2360св18). Також, стороною позивача всупереч встановленого тягаря доказування не доведено, що на датускладання Анкети-заяви саме такі надані наразі позивачем до суду Умови та Правила фактично були загальнодоступні, та розміщені на сайті позивача; суд також виходить з того, що будь-яка інформація яка розміщена в мережі інтернет безумовно належить до загальнодоступної інформації, проте така інформація не є загальновідомою (ч.3 ст.82 ЦПК), у зв`язку із чим процесуальний закон незвільняє позивача відобов`язкудоведеннясуду факту розміщення інформаціїв мережі інтернет на відповідному сайті, обов`язку доведення її змісту належними, допустимими та достатнім обсягом доказів. Дослідження доказів (у т.ч. електронних), як стадія процесу доказування полягає в безпосередньому сприйнятті та вивченні судом інформації про факти, що містяться у передбачених законом джерелах доказів. Дослідження доказів здійснюється під час судового розгляду справи, при цьому ознайомлення зі змістом доказів поза процесом не має значення для вирішення справи. Дослідження доказів повинно відбуватись у чітко регламентованому цивільним процесуальним законодавством порядку. У протилежному випадку доказ, який не досліджений або досліджений з порушенням норм цивільного процесу, судом не враховується при прийнятті судового рішення. При цьому суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 06.02.2019 року у справі №202/26885/13-ц, провадження №14-491цс18 яка під час вирішення аналогічного спору не встановила належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) ПАТ «Приватбанк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, так само як і інші правові позиції Верховного Суду під час вирішення аналогічних спорів (наприклад, позиції Верховного Суду у своїх постановах від 28.11.2018 року у справі №221/5102/16-ц, провадження № 61-27747св18, від 18 жовтня 2018 року, справа № 492/1149/16-ц, провадження № 61-8234св18; від 14.11.2018 року, справа № 761/14251/16-ц, провадження № 61-2360св18; 19.09.2018 року у справі №204/3294/14-ц, від 19.09.2018 року у справі № № 723/787/17, тощо).

Крім того суд критично оцінює зміст виписки по рахунку наданої позивачем разом із відповіддю на відзив, адже як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 30.01.2018 року, справа № 161/16891/15-ц Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. З урахуванням викладеного, Верховний Суд визнав (п.60 постанови), що виписка по рахунку не належить до первинних документів, та обґрунтовано не взяв її до уваги з точки зору їх належності та достатності доказів позивача щодо розрахунку його вимог, які не підтверджені бухгалтерськими документами.» (так само зазначено і у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року, справа №910/3033/17). При цьому абсолютно необґрунтованим є посилання позивача на наказ Мін`юсту №578/5 від 12.04.2012р., яким затверджено Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів. Як вбачається з п.1.4., 1.6. згаданого Переліку мета та сфера його застосування забезпечення збереженості, організація і якісне поповнення Національного архівного фонду. При цьому згідно ч.4, 9 ст.7 Закону України «Про Національний банк України», саме до повноважень Національного банку України належить встановлення для банків правил проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна, тощо.

Щодо одностороннього збільшення позивачем відсоткової ставки по кредиту, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 14.10 Закону України «Про платіжні системи і переказ грошей» банк зобов`язаний надіслати користувачу не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати, з якої застосовуватимуться зміни правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомлення про такі зміни. Так відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.Отже, зазначена норма закону визначає правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника-споживача про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Оцінюючи правову природу рішення про збільшення в односторонньому порядку з АТ КБ «Приватбанк» відсоткової ставки за кредитом суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника, та у зв`язку з цим порушувати у т.ч. вимоги частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено недійсність зміни відсоткової ставки у разі недотримання процедури її зміни. Крім того з огляду на положення чинного законодавства, та наявну судову практику боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (Аналогічні правові висновки викладені у у постановах Верховного Суду від 27 грудня 2018 року, справа № 275/253/16-ц, провадження № 61-9366св18, від 05 грудня 2018 року, справа № 761/31801/16-ц, провадження № 61-15494св18, від 28.11.2018 року, справа № 221/5102/16-ц, провадження № 61-27747св18; ВС від 28.11.2018 року справа № 638/5487/16-ц, провадження № 61-10340св18; ВС від 05.07.2018 року, справа №563/171/17-ц; від 13.06.2018 року у справі №733/608/16-ц, від 06.06.2018 року у справі №761/37819/15-ц, від 23.01.2018 року справа №755/7704/15-ц, тощо. При цьому суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про підвищення відсоткової ставки не містять (вручення під розписку, письмового погодження), а сам відповідач заперечує вказані обставини.

Крім того як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, на заборгованість ним нараховуються одночасно і пеня і штраф. Суд не може погодитись з правомірністю одночасного нарахування позивачем і пені і штрафу, адже нарахування (одночасне) і штрафу і пені є неможливим, оскільки це означало б притягнення відповідача до подвійної відповідальності за одне і те саме цивільне правопорушення, що у порушенням вимог ст.61 Конституції України (при цьому суд враховує правові висновки з аналогічних питань викладені у постановах Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №370/2360/15-ц, від 30.05.2018 року у справі №513/72/16-ц, від 28.03.2018 року у справі №369/844/16-ц, від 06 вересня 2018 року справа № 206/931/16-ц, від 10.10.2018 року у справі №278/2615/15-ц, від 03.10.2018 року у справі №366/1358/16-ц, від 26.09.2018 року у справі №711/8798/2012, від 20.09.2018 року у справі №712/12031/15-ц, від 12.09.2018 року у справі № 647/1133/15-ц, від 05.09.2018 року у справі №755/11168/14-ц, від 06.09.2018 року у справі №0417/10430/2012, від 21.08.2018 року у справі №761/25925/15-ц, тощо.

Доводи позивача щодо не пропущення ним строку давності звернення з позовом до суду, не заслуговують на увагу з огляду на наступне:

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 08.08.2018 року у справі №381/306/17, та у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 748/3602/15-ц, провадження № 61-9061св18: Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Аналогічний висновок викладено і у п.62-63, та п.90-92 постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року, №444/9519/12, провадження №14-10цс18.

Щодо перебігу позовної давності та її застосування до вимог про стягнення неустойки, суд враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19 грудня 2018 року, справа № 359/3435/15-ц, провадження № 61-34448св18 за якою: «Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою….Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України: від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15; від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, відповідно до якого за правилами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.».

Крім того згідно ч.1 ст.259 ЦК України Позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.1-2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином оскільки Умови та Правила надані позивачем не містять підпису відповідача, то домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019року, справа № 202/26885/13-ц, провадження № 14-491цс18, постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 748/3602/15-ц, провадження № 61-9061св18; від 06 червня 2018 року, справа № 548/15991/13ц, провадження № 61-3946св18; від 30 січня 2018 року, справа № 734/1905/16-ц, провадження № 61-245 св 18; від 25 січня 2018 року, справа № 212/10084/13-ц, провадження № 61-1565св18; від 04 липня 2018 року, справа № 438/489/16-ц, провадження № 61-3365св18; від 28 березня 2018 року, справа № 2-3366/11-ц, провадження № 61-1329св18, постановах Верховного Суду України у справах: № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року; № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року; від 04.11.2015 року у справі №6-192цс15, від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, тощо); крім того позивачем не доведено, що саме ті Умови та Правила надані ним мали на увазі сторони під час складання та підписання Анкети-Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку датованої 27.10.2014 року, та заяви б/н від 11.01.2010 року.

З урахуванням викладених обставин, враховуючи надані сторонами й досліджені судом докази, суд вважає за можливе у задоволенні позовних вимог повністю відмовити.

Відповідно до ст.209 ЦПК України Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України серед питань які вирішуються судом під час ухвалення рішення суду є питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України до основних завдань (принципів) цивільного судочинства віднесено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. При цьому відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Правовий аналіз наведених вище законодавчих приписів дозволяє дійти до висновку про те, що цивільне судочинство спрямоване на справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (зокрема й право на відшкодування витрат на правову допомогу) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. При цьому відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відтак суд зазначає, що позивачем не заявлялось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, та не подавалось щодо таких витрат будь-яких заперечень.

Разом з тим виходячи з результатів вирішення спору судові витрати позивача пов`язані зі сплатою ним судового збору під час подання позову згідно ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

При цьому представник відповідача звернувся до суду з заявою про розподіл судових витрат надавши при цьому свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Іваха Є.В . , який діє у складі Адвокатського об`єднання «Радник»; виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно Адвокатського об`єднання «Радник»; договір про надання професійної правничої допомоги укладений між адвокатським об`єднанням та відповідачем; рахунки, що виставлялись адвокатським об`єднанням та оригінали фіскальних чеків, що підтверджуються оплату цих рахунків; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням; акт наданих послуг. Згідно наданих представником відповідача документів загальний розмір витрат відповідача по оплаті професійної правничої допомоги пов`язаної з розглядом цієї справи складає 6800.00грн (шість тисяч вісімсот гривень, 00коп.), які в порядку розподілу судових витрат підлягають стягненню з позивача у справі.

Керуючись ст.ст.1, 2,12, ч.2 ст.13, 81, 141, 174, 263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості» -відмовити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ідентифікаційний код 14360570, місцезнаходження: 01001, м.Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - 6 800 (шість тисяч вісімсот) гривень 00 копійок - судових витрат пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua .

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», юридична адреса реєстрації: 01001, міста Київ, вулиця Грушевського, будинок№1-д, .

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Суддя Івченко Т. П.