ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2619/19 Справа № 210/2140/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 18 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-банк» (надалі - ПАТ «КБ «Правекс-банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання кредитного договору частково недійсним.

В мотивування позовної заяви зазначила, що 26 жовтня 2007 року між нею та ПАТ «КБ ««Правекс-банк»укладений кредитний договір №5709-006/07р на споживці цілі. Посилаючись на положення ст..18 ЗУ «Про захист прав споживачів» вважає, що п1.3.,п.7.1.6,п.10.1,п.10.5,п.11.1 укладеного договору мають бути визнанні недійсними.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 18 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про досягнення сторонами згоди, щодо усіх істотних умов договору не може бути підставою для відмови у визнанні окремих його пунктів недійсними. Судом не враховано, що законом заборонено банкам збільшувати процентну ставку по кредиту в односторонньому порядку, як і розірвати укладений договір. Банк приймаючи для розрахунку рік в 360 днів свідомо збільшує розмір відсотків, що порушує принцип справедливості договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» 26 жовтня 2007 року укладено кредитний договір №5709-'006/07Р за умовами якого Позичальнику, з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, що купувався за Договором купівлі-продажу №458кр від 23 жовтня 2007 року, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля, Банк надав кредит в іноземній валюті на загальну суму 10238,00дол.США з терміном повернення до 26 жовтня 2014 року та сплатою відсотків 12,99 річних за користування кредитними коштами (а.с.5-13).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просить суд визнати несправедливими та недійсними окремі пункти Кредитного договору, а саме: 1.3, 7.1.6, 10.1, 10.5. 11.1. Відповідно до умов договору пункт 1.3. встановлює, що «У кожному випадку невиконання (неналежного виконання) Позичальником своїх зобов'язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 (один) відсоток річних, починаючи з розміру, встановленого п.1.2. даного Договору. У випадку наступного невиконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором розмір процентної ставки збільшується з урахуванням збільшення процентних ставок зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту Договору. Новий розмір процентної ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який Позичальник повинен був виконати свої зобов'язання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі».

Пункт 7.1.6. передбачає, що «Без згоди Позичальника в односторонньому порядку змінити чи доповнити умови цього Договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу Позичальника лист про розірвання Договору чи з викладенням змін або доповнень. Зміни та доповнення до цього Договору набирають сили з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого згідно із законодавством та внутрішніми документами Банку віднесено прийняття таких рішень. Даний Договір вважається розірваним з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого відповідно до законодавства та внутрішніх документів Банку входить прийняття таких рішень».

Пункт 10.1. «За порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування кредитними коштами Позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.1.2. даного Договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення».

Пункт 10.5. «У випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником умов п.6.1.11 даного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами збільшується на 3 (три) відсотки річних».

А також, частково пункт 11.1., а саме третє речення: «Відсотки за користування коштами нараховуються щомісяця, виходячи з фактичної кількості днів у процентному періоді. Відсотки нараховуються Банком протягом терміну користування кредитом відповідно до п.1.2. даного Договору.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний кредитний договір відповідає вимогам законодавства, має відомості щодо розміру відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу, сторонами досягнуто згоди, щодо усіх істотних умов договору, доказів несправедливих умов кредитного договору позивачем не надано, тому відсутні підстави для визнання окремих його положень недійсними.

Колегія суддів погоджується із даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12,81 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що сторонами при укладенні кредитного договору, було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, про що свідчать підписи сторін на договорі та його повне виконання відповідачем.

Як видно з матеріалів справи, лише після звернення ПАТ «КБ «Правекс-банк» у 2015 році до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу із позовом до ОСОБА_1 із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа 211/490615-ц) (а.с.34), позивач подала у квітні 2016 року позов до іншого суду, про визнання укладеного дев'ять років потому, окремих пунктів кредитного договору несправедливими та недійсними, який тривалий час нею виконувався та питання щодо недійсності окремих пунктів кредитного договору у позивача протягом тривалого часу, з 26 жовтня 2007 року - дати його укладання, до квітня 2016 року не виникало.

Колегія суддів вважає недоведеними доводи апеляційної скарги позивача про порушення Банком положення ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», як підставу визнання окремих пунктів кредитного договору несправедливими та недійсними, з огляду на наступне.

Згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Даний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України №6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Колегія суддів не може погодитися із посиланням позивача, що умови укладеного договору є несправедливими. Як видно п.п.1.3., 10.1,10.5 містить порядок нарахування відсотків та пені при порушенні позичальником взятих на себе зобов'язань, тобто за неналежне його виконання, а тому, дані санкції за дотриманням позичальником умов укладеного договору взагалі не застосовуються. Зазначені пункти договору спонукає позичальника належним чином виконувати кредитні зобов'язання та не призводять до дисбалансу між правами та обов'язками сторін.

Що стосується положення п.7.1.6 укладеного договору, права кредитодавця без згоди Позичальника в односторонньому порядку змінити чи доповнити умови цього Договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу Позичальника лист про розірвання Договору чи з викладенням змін або доповнень.

Частиною 4 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції закону, що була чинною на час укладання спірного договору, передбачено, що положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору.

Отже, підстави визнавати даний пункт кредитного договоруп.7.1.6 несправедливим, також відсутні.

Згідно матеріалів справи, оспорюваний кредитний договір, як і окремі його пункти, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіку погашення кредитної заборгованості міститься повна інформація стосовно умов кредитування та щомісячного внеску.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору та отримання позивачем у кредит автомобіля, яким вона тривалий час має можливість користуватися, позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів для визнання оспорюваних пунктів кредитного договору недійсними.

Отже, за таких обставин слід дійти висновку про те, що вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 05 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: