Справа № 456/3000/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/1777/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Куцику І. Б.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в:

05.10.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 17 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем, та скасувати реєстрацію у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 17.10.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір даруванняквартири АДРЕСА_1, яка належала їй на праві приватної власності. Внаслідок похилого віку та абсолютної довіри до відповідача в момент укладення договору дарування не розуміла наслідки укладення такого договору. Передумовою укладення договору стали складні життєві обставини, у яких вона опинилася, оскільки є одинокою людиною похилого віку, у зв»язку з інвалідністю потребує постійного стороннього догляду. Договір дарування укладала з метою забезпечення догляду за нею. Страх залишитися одній без підтримки, насамперед з боку родини, спонукав її до укладення спочатку заповіту на відповідача ОСОБА_4, який є сином її племінниці, а потім і оспорюваного договору дарування, оскільки такою була вимога відповідача, який вважав, що заповіту є недостатньо. Як перед укладенням договору, так і в момент його підписання відповідач запевняв, що буде доглядати за нею і за квартирою, в якій вона проживає. Після укладення договору вона продовжує проживати у квартирі та оплачувати комунальні послуги. Укладаючи оспорюваний договір, вважала, що забезпечує себе доглядом та довічним утриманням, тобто укладає договір довічного утримання, за яким відповідач зможе розпорядитися її квартирою тільки після її смерті.

Оскаржуваним рішення позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири № АДРЕСА_2, укладений 17 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., зареєстрований в реєстрі №3699. Скасовано реєстрацію у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4. Вирішено питання судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи.

Зазначає, що при вирішенні спору по суті, судом першої інстанції не враховано, що волевиявлення ОСОБА_2 на час укладенні договору дарування було вільним і відповідало її внутрішній волі, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, між сторонами договору було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Тому вважає, що оскаржуване рішення суду не містить обґрунтованого висновку про наявність помилки - неправильного сприйняття ОСОБА_7 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. На момент укладення договору дарування обставин, щодо яких помилялася ОСОБА_7 не існувало. ОСОБА_7 не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження наявності помилки щодо укладеного правочину, і що ця помилка має істотне значення, як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними». Крім того, звертає увагу суду на те, що похилий вік, інвалідність, подальше проживання у відчуженому будинку не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст. 203, 229, 717ЦК України.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Через канцелярію суду 27.04.2018 року за вх. № 7401 надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_4, в якому зазначено, що судом вірно та на підставі зібраних доказів встановлено дійсні обставини справи, а тому підстав для скасування рішення суду не вбачає.

У засіданні колегії суддів апелянт ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 скаргу підтримали з підстав,у ній зазначених, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти скарги заперечили, просили скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Судом встановлено, що 17.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_2 передала безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_2 обдарованому ОСОБА_4.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК ЛВА-1 №023670 від 21.05.1997 року. Згідно інформації Стрийської ЦРЛ, 24.06.2016 року ОСОБА_2 проведено ампутацію лівої нижньої кінцівки на рівні стегна.

Як вбачається зі змісту уточнених позовних вимог ОСОБА_2, така, покликаючись на статті 203, 215 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 17 жовтня 2013 року, оскільки, укладаючи договір вважала, що відповідач забезпечить їй догляд та довічне утримання, а в силу похилого віку та стану здоров»я не могла об»єктивно оцінити правові наслідки укладеного договору.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 ствердили, що після ампутації ноги ОСОБА_2 потребує постійного догляду та допомоги, яку надає соціальний працівник, однак такої допомоги через стан здоров»я позивача є недостатньо. Відповідач не допомагає позивачу та не цікавиться нею.

Після укладення оспорюваного правочину, позивач ОСОБА_2 проживає в квартирі, за власні кошти сплачує комунальні послуги та інші платежі за квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується матеріалами справи.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо того, що позивач, будучи на час укладення оспорюваного правочину особою похилого віку, одинокою, інвалідом 2 групи з 1997 року, з невеликим рівнем доходів /пенсії/, що не задовольняло усі її потреби в лікуванні та проживанні, передаючи відповідачу за договором єдине належне їй на праві власності житло - квартиру АДРЕСА_1, очікувала на постійний догляд та довічне утримання з боку відповідача, що підтверджує наявність помилки щодо природи правочину у сторони договору ОСОБА_2

Крім того, позивач ОСОБА_2 після укладення договору дарування постійно проживає в квартирі та несе витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, а відповідач, як обдарований власник житла, в порушення положень ст.319 ЦК України не несе витрат в утриманні такого.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.02.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.