Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 487/2480/17

провадження № 61-11239св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б. та Яворської Ж. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 липня 2009 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі, у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився син - ОСОБА_3

З березня 2016 року сторони припинили спільне проживання через відсутність взаєморозуміння та постійні конфлікти. Неодноразові спроби примирення не мали успіху. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим.

Після припинення шлюбних відносин малолітній син ОСОБА_4 , переважно проживає разом з ОСОБА_1 Сторони не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Позивач не згоден на проживання сина разом з відповідачем, оскільки остання не має власного житла, хоча зареєстрована за адресою батьків, але фактично проживає на зйомних квартирах.

ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 та визначити місце проживання сина разом з ним.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 червня

2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

24 липня 2009 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 486 - розірвано. Залишено прізвище після розірвання шлюбу у ОСОБА_2 - « ОСОБА_2 ». Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 за місцем проживання батька - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 280,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини, суди виходили із доцільності визначення місця проживання разом із батьком.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року постанову апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини скасовано. Справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатом нового розгляду постановою апеляційного суду Миколаївської області від 26 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 червня

2018 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції виходив із наявності правових підстав для визначення місця проживання з матір`ю, оскільки мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітнього сина.

Аргументи учасників справи

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправомірно прийняв рішення про продовження розгляду справи у складі колегії суддів якою раніше вже розглядалася цивільна справа за участі ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 .

Також судом апеляційної інстанції залучено докази, які прийняті з порушенням встановленого статтею 367 ЦПК України порядку. Ці документи не підлягали долученню до матеріалів справи, оскільки не є належними та допустимими доказами, відповідно до статей 77, 79 ЦПК України.

Крім того, приймаючи постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив докази, які свідчать про те, що проживання саме з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Також, суд апеляційної інстанції не дотримався вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції у цій справі, й відповідно до статті 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, а саме: не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 05 лютого 2018 року.

У липні 2019 року ОСОБА_2 подала відзивів на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення. Зазначає, що постанова суду апеляційної інстанціїє законною і обґрунтованою, підстав для її скасування немає.

Постанова апеляційного суду Миколаївської області від 26 квітня 2019 року оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржуються, а тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З березня 2016 року сторони припинили подружні стосунки та з цього часу проживають окремо, малолітній син залишився проживати разом з матір`ю. Батько, за погодженням з матір`ю, забирає дитину та досить часто проводить з ним час.

За рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня

2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1 700,00 грн щомісячно.

Мати - ОСОБА_2 має у власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , в якій мешкають її батьки.

ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 22 травня 2018 року винаймає двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка має належні умови для проживання дитини, є окрема дитяча кімната, вона відвідує школу, цікавиться успіхами сина, підписала декларацію № 0001-ТРК0-1200 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, для ОСОБА_4 .

Відповідач працює у ТОВ «Рибна компанія «Атол», обіймає посаду контролера-касира, з січня 2019 року її заробітна плата становить 4 300,00 грн. За місцем роботи характеризується позитивно.

Батько дитини - ОСОБА_1 мешкає по АДРЕСА_1 , в двоповерховому будинку з належними побутовими умовами.

Позивач зареєстрував місце проживання сина ОСОБА_4 за своїм місцем проживання. В будинку є дитяча кімната, яка облаштована меблями, комп`ютером та іграшками, що підтверджується актом обстеження умов проживання.

ОСОБА_4 є учнем першого класу загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 13, батько відвідує школу, приділяє увагу вихованню сина. ОСОБА_1 підписана декларація № 0000-РМРЗ-НЕ3Т про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, для ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 працює приватним підприємцем, характеризується позитивно. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною собою-підприємцем, основним видом діяльності якого є вантажний автомобільний транспорт. Ці обставини підтверджені і ОСОБА_1 у його відповіді на заперечення відповідача на позов. Так, позивач зазначив, що ним здійснюються перевезення в межах від Херсону до Одеси.

Згідно з висновком органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини від

05 лютого 2018 року № 223/02.02.01-22/22/14/18 за доцільне вважається визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3 , з матір`ю.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 має психологічну прив`язаність як до матері, так і до батька. Як позивач, так і відповідач беруть участь в утриманні спільної дитини, її вихованні, піклуються про здоров`я сина, його фізичний та духовний розвиток, кожен з них має самостійний дохід, житло, належні умови проживання та відсутні умови, які в силу частини другої статті 161 СК України унеможливлюють проживання сина з ними. Також установлено, що дитина сторін по справі після припинення їхнього спільного проживання однією сім`єю проживала разом з матір`ю досить тривалий час. На підтвердження цих обставин матір`ю дитини надані до апеляційного суду докази, а саме - відзнаки, дипломи, які свідчать про те, що саме відповідач бере більш активну участь у позашкільному житті сина, приділяє багато уваги розвитку його розумових здібностей, заняттям спортом, а також, що зміна постійного місця проживання сина сторін, його оточення, зміна звичних соціальних стосунків не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини в розумінні сталої практики ЄСПЛ. Крім того, судом враховано характер підприємницької діяльності позивача, а тому обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з батьком.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправомірно прийняв рішення про продовження розгляду справи у складі колегії суддів якою раніше вже розглядалася цивільна справа за участі ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 є необґрунтовані, оскільки колегією суддів апеляційної інстанції була розглянута інша цивільна справа № 487/723/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Крім того, переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції дотримався вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції у цій справі, які відповідно до статті 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, а саме - надав належну оцінку висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 05 лютого

2018 року та мотивував рішення виходячи з якнайкращих інтересів дитини.

У касаційній скарзі позивач не зазначив такі аргументи, які б давали підстави вважати, що рішення апеляційного суду на час його ухвалення не відповідає інтересам дитини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Суд апеляційної інстанції встановив обставини справи, повно та всебічно дослідив докази у справі, надав їм належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Верховний Суд зауважує, що бере до уваги інтереси дитини, а не інтереси батьків, а доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування рішення апеляційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване

рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук