Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 489/2849/16-ц

провадження № 61-26828св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2017 року в складі судді Губницького Д. Г., додаткове рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2017 року в складі судді Губницького Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «Нікоднжитбудсервіс» з 2001 року на праві приватної власності належить гуртожиток на АДРЕСА_1 .

ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є балансоутримувачем та управителем цього будинку, самостійно визначає плату за користування найманим житлом у вигляді фіксованої ставки, до розміру якої включено: витрати на утримання будинку, прибудинкової території, оплату послуг з постачання електричної енергії, води, водовідведення, газу (окремо плата за них не стягується), оплату праці робітників, які обслуговують будівлю, оплату витрат на освітлення не тільки житлових кімнат, а й приміщень загального користування (сходові клітки, кухні, коридори, приміщення для сушіння білизни, горища тощо).

12 вересня 2003 року між позивачем та відповідачем укладено договір на користування житловим приміщенням - кімнатою № 312 гуртожитку, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалася вносити щомісячну оплату за встановленими ставками. Приладами обліку споживання комунальних послуг кімната, в якій проживає відповідач, не обладнана.

З березня 2012 року розмір фіксованої ставки неодноразово змінювався. Відповідач не в повному обсязі сплачує за проживання, у зв`язку з чим станом на 31 грудня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 5 075,82 грн. На надіслані їй позивачем попередження про сплату боргу відповідач не реагує.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за проживання у гуртожитку в розмірі 5 075,82 грн, компенсацію інфляційних втрат в сумі 1 635,00 грн та судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 3 790,73 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не в повному обсязі виконувала взяті на себе зобов`язання та сплачувала за проживання в меншому розмірі, ніж той, який встановлений розпорядженнями власника гуртожитку - в межах підстав позову з березня 2012 року до грудня 2015 року (зазначено в розрахунку до позову), тому утворилася заборгованість в сумі 3 790,73 грн, яка підлягає стягненню.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 1 366,53 грн компенсації інфляційних втрат та 1 061,06 грн судового збору.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2017 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Ухвалою Верховного суду від 27 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Відповідач, зокрема, зазначала, щовідповідно до частини другої пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, громадяни, що проживають у приміщеннях, які перебувають у їх відокремленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Позивачем не надано вихідних даних щодо показників, з яких складається ставка плати за житло, тарифів та порядку розподілу коштів.

Також суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 травня 2016 року у справі№ 2535цс15.

Крім того, вказувала, що експлуатаційні витрати (виконавчий збір, канцелярські товари, програмне забезпечення, абонплата за телефон) не можуть входити до складу плати за послуги з утримання будинків та прибудинкової території.

ТОВ «Ніконджитбудсервіс» надало заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а ухвалені в справі судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 03 липня 2001 року отримало свідоцтво на право колективної власності на гуртожиток на АДРЕСА_1 , яке зареєстроване у Миколаївському БТІ 03 липня 2001 року (а.с. 18а).

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку та його балансоутримувачем (а.с. 18, 19 - 21).

Згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій основним видом діяльності позивача є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 22).

З листів Миколаївської облдержадміністрації від 14 травня 2013 року відомо, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не визначило для себе статутною діяльністю надання послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, що підпадає під дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не здійснює надання таких послуг, у зв`язку з чим відповідним рішенням місцевого самоврядування не визначено виконавцем таких послуг.

ОСОБА_1 згідно із записами у трудовій книжці з 02 квітня 1980 року до 30 червня 1995 року працювала на Миколаївському заводі конденсаторів, який у 1994 році реорганізований у Відкрите акціонерне товариство «Ніконд».

Як відомо з копії картки прописки (форма А) ОСОБА_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 була зареєстрована у кімнаті (на ліжко-місце) АДРЕСА_2 , а потім у кімнаті АДРЕСА_3.

З 20 вересня 2002 року до 18 вересня 2003 року ОСОБА_1 зареєстрована у кімнаті № НОМЕР_2 , а з 18 вересня 2003 року до цього часу - у кімнаті № НОМЕР_3 . Отже, відповідач займає у гуртожитку окрему кімнату площею 26,61 кв. м, а не ліжко-місце.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) житлово-комунальні послуги-це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства,Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно із статтею 8 Закону стандарти, нормативи, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно зі статтею 14 Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Згідно з пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 квадратний метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно із цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Згідно з пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки (чинного на час укладення договору і в період (до 19 серпня 2015 року), за який позивач просить стягнути борг) громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Такі ж положення щодо оплати послуг за проживання у гуртожитках містяться у пункті 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, затвердженогонаказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, відповідно до якого розмір плати за проживання в гуртожитку визначається у договорі найму приміщення у гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку, а плата за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/ тарифів та такі послуги.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі№ 489/5189/15 викладено висновки щодо застосування законодавства у справі за участю ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

ТОВ «Ніконджитбудсервіс» визначало щомісячну ставку плати за користування житловою площею у таких розмірах: з 01 березня 2012 року - 200 грн, з 01 вересня 2013 року - 260 грн, з 01 червня 2014 року - 270 грн, з 01 липня 2014 року - 300 грн, з 01 травня 2015 року - 300 грн, з 01 жовтня 2015 року - 340 грн.

Суд апеляційної інстанції стягнув заборгованість з оплати за користування житловою площею з урахуваннямвстановлених ТОВ «Ніконджитбудсервіс» ставок, проте не перевірив правильність проведених нарахувань за ставками квартирної плати (тарифами), установленими для будинків державного (комунального) житлового фонду, за кожний вид послуг окремо.

Таким чином, оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції не містять висновків щодо показників (складових) плати за проживання у гуртожитку, відповідності розрахунку такої плати нормам законодавства та їх обґрунтованості.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що суди не встановили обставин справи, не надали оцінки всім доказам у справі, не з`ясували фактичних правовідносин сторін, їхніх прав та обов`язків, не виклали мотивів та аргументів своїх висновків.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131 -132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру боргу, наявності доказів, що їх підтверджують). Такі ж вимоги щодо встановлення обставин у справі визначено і чинним ЦПК України.

Дотримання вимог цивільного процесуальногозакону щодо встановлення обставин справи, належної оцінки доказів, вирішення питання щодо характеру правовідносин між сторонами та застосування правової норми до них є умовою ухвалення законного та обгрунтованого рішення у справі, а також дотримання основних засад цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із переданням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик