Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 495/8415/15

провадження № 61-39703св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

Погрібного С.О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року у складі судді Шевчук Ю. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення місця проживання дитини.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проживав у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 із 20 вересня 1997 року по 16 грудня 2015 року. У шлюбі у сторін народилися двоє дітей: син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, щодо місця проживання якої між подружжям виник спір. Фактично подружжя не проживає однією сім'єю вже достатньо тривалий час. Відповідач мешкає та працює в місті Одесі, а він із сином та донькою ОСОБА_8 проживає в належній йому квартирі АДРЕСА_1, дитина відвідує Білгород-Дністровську ЗОШ № 3. Останній час відповідач намагається забрати дитину та відвести у невідомому напрямку, забрати документи зі школи про освіту та перевести доньку в іншу школу без його відома, що призводить до того, що він та донька ОСОБА_8, яка не бажає змінювати місце проживання, знаходяться у стресовому стані.

Його матеріальний стан та наявність власного житлового приміщення дають йому можливість забезпечити доньку гідними умовами життя. Крім того, на психіатричному або наркологічному обліку він не знаходиться. Також він зазначає, що не бажає створювати перешкоди відповідачу у спілкуванні з донькою, але в його присутності та в обумовлений час, оскільки ОСОБА_4 неодноразово намагалась відібрати дівчинку без його згоди та відома.

Враховуючи наведене, позивач просив визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком ОСОБА_3

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із батьком ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із можливостей батька забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, її духовний та фізичний розвиток та інтересів самої дитини. Крім того, проживання дитини разом із батьком та братом має позитивний вплив на емоційний стан дівчинки, у той час як характер відношення дівчинки до матері не зовсім зрозумілий.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не зазначив обставин і фактів на спростування всіх висновків місцевого суду, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не дослідив усіх наявних у справі доказів, зокрема, які стосувалися доцільності визначення місця проживання дитини із батьком та братом, із яким у дівчинки близькі та теплі відносини, а це і висновок органу опіки та піклування, покази свідків: психолога Білгород-Дністровської ЗОШ № 3 ОСОБА_10 та баби дитини ОСОБА_11, яка між іншим є матір'ю відповідача, крім того, залишив без належної оцінки ту обставину, що старший син сторін після розлучення батьків залишився проживати із батьком через непорозуміння із матір'ю. Таким чином, апеляційний суд не з'ясував достатньо повно питання щодо інтересів дитини у спірному питанні; не обговорив питання щодо заслуховування дитини із метою установлення обставин щодо якнайкращого забезпечення її інтересів, що проголошено Європейською конвенцією про здійснення прав дітей. Виходячи з викладеного, з огляду на обставини справи, суду необхідно вирішити цей спір із дотриманням норм міжнародного та національного права; всебічно й повно дослідити обставини справи на цей час та, взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний фактори, пропорційно й обґрунтовано оцінити відповідні інтереси та права кожної особи - як батьків, так і дитини, з урахуванням думки останньої, ухваливши рішення з дотриманням інтересів усіх учасників, найперше дитини.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що процесуальна поведінка матері позбавила можливості заслухати думку дитини про її місце проживання в судовому засіданні, натомість суд першої інстанції врахував думку дитини, яку враховуючи її вік, вона висловила на засіданні органу опіки та піклування у присутності психолога, згідно із якою вона бажає проживати разом із батьком та старшим братом. Також відповідач в апеляційній скарзі, посилаючись на емоційний зв'язок із дитиною, не довела цього, не спростувала висновок суду про його відсутність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд визначив місце проживання дитини разом із батьком, який у 2012 році та протягом 2015 - 2016 років п'ять разів притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї. Крім того, апеляційним судом не виконані вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначені в ухвалі, щодо необхідності заслуховування думки самої дитини - ОСОБА_8, яка досягла 11 років, щодо того з ким із батьків вона бажає проживати. Також при визначенні місця проживання дитини апеляційний суд не врахував, що дитина протягом двох останніх років проживає із матір'ю, яка без будь-якої матеріальної допомоги батька утримує дитину, піклується про стан її здоров'я, займається її вихованням. Крім того, резолютивна частина рішення суду першої інстанції є неконкретною, в ній не зазначена конкретна адреса місця проживання дитини разом із батьком. Апеляційний суд при відсутності виняткових обставин, всупереч інтересам дитини, розлучив її з матір'ю, що може привести до негативних наслідків та трагедії.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року зазначену цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що у період із 20 вересня 1997 року по 16 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та постійно проживали у м. Білгород-Дністровському Одеської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_7, який після розлучення батьків залишився проживати з батьком через непорозуміння з матір'ю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дочка ОСОБА_8.

Фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися восени 2015 року, після чого відповідач переїхала на постійне місце проживання до м. Одеси, де мешкає у квартирі АДРЕСА_2, та із 23 листопада 2015 року працює на постійній основі за контрактом незалежним агентом у фірмі «Home electronics and real estate trasactions», має постійний заробіток у розмірі 500 доларів США на місяць.

Також установлено, що відповідач за місцем проживання у м. Одеса у сусідів характеризується позитивно, суспільний порядок не порушує, поважна, комунальні платежі сплачує вчасно, алкогольними напоями не зловживає. Також позитивно відповідач характеризується за місцем роботи, а саме: проявила себе як відповідальний, комунікабельний працівник із лідерськими якостями та високим рівнем професійних знань.

Позивач теж позитивно характеризується за місцем роботи у фізичної особи - підприємця ОСОБА_13, де він працює на посаді торговельного представника із 24 листопада 2015 року. У наданій характеристиці директором підприємства було вказано на сумлінність, добросовісність, коректність позивача та неконфліктний характер.

Згідно з актами обстеження умов проживання батька (квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності позивачу) та матері дитини (квартира АДРЕСА_2, відповідач користується на правах оренди), обоє з батьків спроможні забезпечити дочку гідними умовами побуту.

За наявними у справі довідками, ні позивач, а ні відповідач на обліку у нарколога та/чи психіатра не знаходяться.

За таких обставин суди дійшли висновку, що умови проживання обох із батьків є рівними.

Відповідно до характеристики дитини ОСОБА_8, наданої директором Білгород-Дністровської ЗОШ № 5, із 01 вересня 2013 року по 31 травня 2015 року (1-2 класи) дівчинка навчалася в Білгород-Дністровській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 5 Одеської області. Програмовий матеріал засвоїла на достатньому рівні, розвинені математичні здібності. Із першого класу викликали занепокоєння нестабільність психічного стану, різка зміна настрою, необґрунтована агресія щодо однокласників. Через деякий час дитина стала більш спокійною, вже у другому класі прояви девіантної поведінки рідшали. Дитина постійно відвідувала школу, мала все необхідне для навчання, завжди охайно вдягнена, чиста, із гарною зачіскою. До школи дівчинку проводила мама, яка цікавилася її навчанням, виконувала поради та прохання класовода.

Згідно з довідкою, наданою 16 грудня 2015 року директором Білгород-Дністровської ЗОШ № 5 начальнику служби у справах дітей Бабич Т. В., вихованням дівчинки взагалі займалася мати, але і батько іноді забирав дочку зі школи, цікавився її навчанням. На запитання щодо психологічної допомоги дитині було зазначено, що в першому класі після проведення психологічного дослідження психологом було рекомендовано групові корекційні заняття. Класний керівник неодноразово наполягав на необхідності батькам звернутися за допомогою до психолога школи, але мати нехтувала цими пропозиціями.

Відповідно до довідки про участь батьків дитини ОСОБА_8 у вихованні дочки від 21 грудня 2015 року, наданою директором Білгород-Дністровської ЗОШ № 3, в якій із вересня 2015 року навчається дівчинка, начальнику служби у справах дітей Бабич Т. В., за період навчання дівчинки в цій школі вчителька спілкувалася лише з батьком, який одразу проявив ініціативу у створенні комфортних умов для навчання дітей у класі, постійно підтримував зв'язок із класним керівником, був присутнім на батьківських зборах, під час хвороби дочки телефонував, щоб дізнатися про домашні завдання або ж присилав старшого сина до школи. Мама вперше з'явилася до школи у листопаді 2015 року з метою відібрати дитину у батька (дівчинка того дня вперше прийшла до школи після тривалого пропуску навчальних занять через те, що мати забирала її до себе у м. Одесу). Більше жодного контакту мами з класним керівником не було. ОСОБА_8 до школи приходить завжди в охайному зовнішньому вигляді, забезпечена усім необхідним шкільним приладдям, виконує домашні завдання, бере активну участь у житті класу та школи. Спершу дівчинка доволі агресивно поводилась з однокласниками, в грубій формі розмовляла з вчителями, могла відмовитись працювати на уроках. Такою була її поведінка і в перші дні після тривалої відсутності. Проте своєчасна реакція батька на зауваження дала позитивні результати. Дівчинка поводиться ввічливо, стала активнішою на уроках, доброзичливо спілкується з однокласниками.

Психологом Білгород-Дністровської ЗОШ № 3 ОСОБА_10 проведено за проханням батька дівчинки, класного керівника та служби у справах дітей психолого-педагогічне обстеження психоемоційного стану учениці 3-го «В» класу ОСОБА_8, і згідно з довідкою від 18 грудня 2015 року № 185 за результатами обстеження виявлено наступне: посилення психоемоційного стану дитини через психологічну травму, пов'язану з розпадом сім'ї; наявність у ОСОБА_8 близьких емоційних зв'язків із батьком та братом, порушення емоційної близькості з матір'ю; розлучення батьків деструктивно позначається на психіці дитини; дівчинка вкрай потребує корекції психоемоційного стану. Крім того, зазначено, що 12 грудня 2015 року дівчинка умисно вбила свою домашню тварину (морську свинку), за якою дбала більше року, що свідчить про наявність емоційного розладу, про виражений негативний психоемоційний стан на сьогоднішній день. Із 04 грудня 2015 року ОСОБА_8 проходила корекційний курс по арт-терапії у шкільного психолога.

Допитана в судовому засіданні психолог ОСОБА_10 підтримала всі висновки в проведеному нею психологічному обстежені дівчинки та наголосила про близькі та теплі відносини дівчинки зі старшим братом ОСОБА_7, що свідчить про неможливість їхнього окремого проживання. Додала, що про матір дівчинка мало говорить, відокремлює її в малюнках.

За інформаційним листом головного лікаря КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» від 21 січня 2016 року дівчинка ОСОБА_8 спостерігається дитячою клінікою з народження, знаходиться на диспансерному обліку у лікаря окуліста, носить окуляри; за період другої половини 2015 року на огляд в поліклініку проходила з батьком; мати дитини хворіла і з цієї причини довго не могла відвідувати дитячу поліклініку.

Згідно з висновком Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради як органу опіки та піклування від 17 лютого 2016 року місце проживання малолітньої ОСОБА_8 доцільне за місцем проживання батька ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_11, яка доводиться матір'ю відповідача та бабою дівчинки, у судовому засіданні пояснила, що у ОСОБА_8 дійсно близькі теплі відносини з братом ОСОБА_7, тому не бажано їх розлучати. Жодних прирікань стосовно батька ОСОБА_3 вона не має; якщо проживання з батьком відповідає інтересам дитини, то вона не заперечує проти цього.

Крім того, згідно з матеріалами, наданими Білгород-Дністровським відділом поліції ГУНП в Одеській області, 02 жовтня 2015 року батько позивача - ОСОБА_16 звернувся до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України (нині - Білгород-Дністровський відділ поліції ГУНП України) із повідомленням про те, що 01 жовтня 2015 року він відвіз невістку ОСОБА_4 із онукою ОСОБА_8 до поліклініки, де вони зникли та не відповідали на його телефонні дзвінки. Під час проведення перевірки працівники міліції мали телефонну розмову з ОСОБА_4, в якій вона повідомила, що з нею та дочкою ОСОБА_8 все добре, вони знаходяться в орендованій нею квартирі, із чоловіком має намір розлучитися та не бажає з ним спілкуватися; у подальшому надала письмову заяву, в якій просила припинити розшукові та оперативні дії за зверненням свекра ОСОБА_16

15 січня 2016 року відповідач зверталася із заявою до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України про те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 у ТЦ «Таврія-В» у присутності дочки висловлювався на її адресу нецензурною лайкою. 09 листопада 2015 року відповідач зверталася до Малиновського ВП у м. Одесі із заявою про те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 без її дозволу забрав від неї їхню спільну дочку ОСОБА_8, 2007року народження. Про вчинення протиправних дій із боку позивача стосовно відповідача остання зверталася до Білгород-Дністровського відділу поліції 16 грудня 2015 року.

Також за інформацією Білгород-Дністровського відділу поліції 19 червня 2012 року позивач притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУаП за вчинення насильства в сім'ї. Проте суд із наданої інформації не мав можливості установити стосовно якого члена родини позивачем було скоєне насильство, а також який саме фізичний та/чи моральний тиск здійснив ОСОБА_3, у зв'язку з чим суд вважав, що надана інформація не є належним доказом у справі для визначення доцільності місця проживання дитини з одним із батьків. Разом із тим суд дійшов висновку, що ці обставини не мають правового значення для вирішення справи, оскільки предметом спору є місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, стосовно якої жоден із батьків агресії, насильства, фізичного або морального тиску не проявляє.

Також установлено, що 06 квітня 2016 року відповідач уклала шлюб із громадянином США ОСОБА_18.

10 червня 2016 року позивач уклав шлюб із ОСОБА_17, яка у судовому засіданні як свідок пояснила, що із дитиною ОСОБА_8 у неї склалися добрі та теплі стосунки, вони відразу знайшли порозуміння, намір чоловіка визначити постійне місце проживання дівчинки із ними вона підтримує та вважає це необхідним для самої дитини, в її інтересах.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім»ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

ОСОБА_8 потребує корекції психоемоційного стану, при цьому за тривалий період, що дівчинка проживає із матір'ю, після того як відібрали її у батька, мати не надала до суду інформації щодо корекції психоемоційного стану дівчинки, не надала висновку психолога щодо зміни ставлення до матері, батька чи брата. За тривалий період часу розгляду справи мати надала суду лише довідки про хвороби дитини, відповідно до яких стан здоров'я дівчинки за період її проживання із матір'ю погіршився.

Позивач під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій вважав за необхідне з'ясувати думку дитини та враховуючи те, що дитина знаходиться у матері, просив покласти саме на неї обов'язок привести у судове засідання дитину, проте дитина до суду жодного разу доставлена не була.

Разом з тим під час засідання органу опіки та піклування у присутності психолога дівчинка висловила своє бажання проживати з батьком та братом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу у ситуації спору повинні бути визначені інтереси дитини, а вже потім права батьків.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 з її батьком, оскільки це відповідатиме насамперед інтересам дитини, при цьому зазначене рішення не позбавляє права відповідача брати участь у вихованні дочки, підтримувати з дитиною регулярні стосунки, піклуватися про стан її здоров'я, фізичний та моральний стан, оскільки конфліктні відносини між батьками не повинні негативно позначатися на психологічному чи фізичному стану дівчинки.

Доводи касаційної скарги про те, що суди визначили місце проживання дитини разом із батьком, який в 2012 році та протягом 2015-2016 років п'ять разів притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не мають правового значення для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, оскільки відсутні докази вчинення агресії, насильства, фізичного або морального тиску позивачем саме щодо малолітньої доньки.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не виконані вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначені в ухвалі, щодо необхідності заслуховування думки самої дитини - ОСОБА_8, яка досягла 11 років, щодо того з ким із батьків вона бажає проживати, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд намагався виконати зазначені вказівки, проте відповідач, з якою на момент розгляду справи проживає неповнолітня дитина, не доставила дитину в суд для заслуховування її думки.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу у ситуації спору повинні бути визначені інтереси дитини, а вже потім - права батьків.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак