ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №580/1365/18

Номер провадження 22-ц/816/333/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Лебединської міської ради Сумської області

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 27 серпня 2018 року в складі судді Стеценка В.А., ухвалене у м. Лебедин,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельні частки (паї): розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 29 липня 1996 року; розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3 від 29 липня 1996 року; розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 від 29 липня 1996 року.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 після смерті своєї матері ОСОБА_4 та тітки ОСОБА_6 успадкував вказані земельні ділянки, однак своїх спадкових прав не оформив та видав у квітні 2002 року доручення ОСОБА_3 на їх оформлення. В подальшому ОСОБА_2 продав позивачу вказані земельні ділянки за 20 тис грн, при цьому склав розписку, в якій зазначив, що договір купівлі - продажу вчинить ОСОБА_3 після оформлення спадкових прав та передав всі правовстановлюючі документи. Проте, вказані зобов'язання відповідачі не виконали, тому, посилаючись на ст. ст. 218, 220, 317, 321, 328, 392 ЦК України, просив задовольнити його позов.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 27 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельні частки (паї): розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 29 липня 1996 року; розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3 від 29 липня 1996 року; розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 від 29 липня 1996 року.

В апеляційній скарзі Лебединська міська рада Сумської області, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було залучено до участі у справі міську раду, а оскаржуваним рішенням порушуються її права, оскільки після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась, заповіт не посвідчувався, тому міська рада може ініціювати питання про визнання спадщини відумерлою. Вказує, що судом було безпідставно визнано дійсним договір-купівлі продажу, оскільки, відповідно до розписок, між сторонами у справі існував лише намір укласти договір, позивачем не було доведено про безповоротне ухилення відповідачів від посвідчення правочинів. Крім того, у період виникнення спірних правовідносин існувала заборона на відчуження земель сільськогосподарського призначення.

Відзиву на апеляційну скаргу сторонами у справі не направлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Лебединської міської ради Сумської області Філоненка І.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_2, останній успадкував житловий будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, про що було видано свідоцтва про право на спадщину від 19 лютого 1999 року за реєстровими № № 1-168, 1-170 (а.с. 25, 26, 39-43).

Інформація про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 29 липня 1996 року (а.с. 10), у матеріалах справи відсутня.

Після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 рок, які доводились один одному чоловіком та дружиною, спадкові справи не заводились (а.с. 25-26).

20 лютого 1998 року ОСОБА_6 було складено на користь ОСОБА_2 заповіт (а.с. 13).

Відповідно до сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 від 29 липня 1996 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належали земельні частки (паї) розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів, розташовані на території Лебединської міської ради Сумської області (а.с. 11, 12).

24 та 30 квітня 2002 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, видав нотаріально посвідченні довіреності на ім'я ОСОБА_3, за якими уповноважив останнього оформити спадкові права після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с. 14, 15).

Відповідно до наданих позивачем розписок від 20 квітня 2005 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 за 20 тис грн належне йому спадкове майно, яке складається з трьох земельних паїв, які успадкував після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 розміром 3,36 умовних кадастрових гектарів кожна. Договір зобов'язувався укласти через представника ОСОБА_3, який передав вказані земельні ділянки ОСОБА_1 та зобов'язувався посвідчити договір до 11 червня 2015 року (а.с. 18, 19).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельних часток (паїв), тому на підставі ст. ст. 220, 392 ЦК України, задовольнив позов ОСОБА_1

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частино 3 ст. 640 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України до правочину, який не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін.

З огляду на викладене, позов ОСОБА_1 із заявлених підстав задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, через неправильне застосування норм матеріального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь Лебединської міської ради Сумської області підлягає стягненню у відшкодування фактично понесених судових витрат у розмірі 3171,60 грн по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Лебединської міської ради Сумської області задовольнити.

Скасувати рішення Лебединського районного суду Сумської області від 27 серпня 2018 року та прийняти постанову.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на земельні частки (паї).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Лебединської міської ради Сумської області у відшкодування фактично понесених судових витрат 3171,60 грн по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю.Кононенко

В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко