Провадження № 2/752/766/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.02.2019 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря Якушко Т.А.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Івченко Анастасія Володимирівна про скасування Свідоцтва про право на спадщину, поділ спадкового майна,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині, як складає обов»язкову частку на житловий будинок, розташованиц за адресою: АДРЕСА_1, та визнання права власності за позивачем та відповідачем на Ѕ частину будинку за кожною в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. помер син позивачки - ОСОБА_6.

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входив у т.ч. будинок АДРЕСА_1

Спадкоємцями після його смерті є позивач та відповідач - дружина померлого.

14.05.2013 р. між ОСОБА_6 та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений шлюбний договір, в якому були врегульовані майнові відносини подружжя.

Згідно з умовами шлюбного договору особистою приватною власністю кожного із подружжя є нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов»язковій державній реєстрації, що буде придбано у шлюбі на ім»я одного з подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування.

Позивач посилається на те, що при розподілі спадщини нотаріусом невірно були визначені частки сторін у даному спорі при спадкуванні права власності на АДРЕСА_1, і позивач успадкувала 1/4 , а відповідач 2/3 частки зазначеного будинку.

Оскільки, як зазначає позивач, вона має право на обов»язкову частку у спадщині, будинок повинен був бути поділений між спадкоємцями відповідно по Ѕ частці кожній.

Відповідач не визнала позовні вимоги, надавши письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, відповідно до яких відповідач зазначає, що при укладенні шлюбного договору не визначено статус житлового будинку № АДРЕСА_1, а тому на нього поширюється режим спільного майна подружжя відповідно до вимог СК України. Керючись положеннями Сімейного кодексу України та шлюбного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івченко А.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину зазначеного будинку та свідоцтво про право власності, яке посвідчує право власності на Ѕ частку будинку у праві спільної сумісної власності на майно.

Третьою особою подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких твердження позивача щодо неправильного розподілу АДРЕСА_1 між спадкоємцями є безпідставними, оскільки умовами шлюбного договору від 14.05.2013 р. не визначався статус даного будинку, а тому на нього поширюється режим спільної власності подружжя, що і було враховано при розподілі спадщини.

Позивач та її представник в ході судового розгляду підтримали заявлені вимог і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, посилаючись на положення шлюбного договору, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, відповідно до якого зазначений будинок є особистою власністю ОСОБА_6 і повинен був бути розподілений між спадкоємцями порівну.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що умовами зазначеного шлюбного договору не визначався режим АДРЕСА_1, а тому необхідно застосовувати положення Сімейного кодексу України при визначенні розміру спадщини.

Третя особа в судове засідання не з»явилась, надіславши клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. помер ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації смерті у м.Києві.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст..1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постіно із спадкодавцм, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Законом встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст.1258 ЦК України).

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попердньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1269 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6, з заявами про прийняття спадщини звернулись: ОСОБА_4 - дружина померлого, та ОСОБА_1 - мати померлого, які є спадкоємцями першої черги.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до складу якої увійшов у т.ч. будинок АДРЕСА_1, що належав померлому на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації «Рада-Право» від 15.01.2007 р., ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 18.02.2008 р.виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м.Києва від 26.02.2008 р., на підставі якого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухоме майно 11.04.2008 р. було зареєстровано право власності ОСОБА_6

Відповідно до ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з п.4.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івченко А.В. 04.04.2016 р. ОСОБА_4 видано Свідоцтво про паво власності на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу, а саме АДРЕСА_1

Того ж дня, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину зазначеного будинку.

05.04.2016 р. ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку житлового будинку № АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду позивач посилається на те, що приватним нотаріусом Івченко А.В. при розподілі спадщини, а саме будинку АДРЕСА_1, невірно були визначені частки, оскільки відповідно до умов шлюбного договору зазначений будинок є особистою власністю ОСОБА_6, а тому при розподілі спадщини з врахуванням її оов»язкової частки, частки спадкоємців повинні були становити по Ѕ частці кожній.

Умовами шлюбного договору, укладеного 14.05.2013 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, передбачено, що особистою приватною власністю подружжя є майно, набуте чоловіком або дружиною до шлюбу, якщо цей факт документально підтверджено, майно, набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов»язковій державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім»я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи спадкуванн, речі індивідуального користування, речі професійних занять, придбані за час шлюбу для одного із подружжя, премії, нагороди, одержані кожним із подружжя за особисті заслуги, майно, отримання як відшкодування збитків дохід, плоди, приплід, продукція, що приноситимуть майно та грошові кошти, котрі подружжям віднесено до особистої приватної власності.

В подальшому, умовами шлюбного договору визначається перелік майна, яке є особистою власністю кожного із подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя сторони шлюбного договору визначили будь-яку річ, набуту за час шлюбу, і не віднесену до особистої приватної власності одного з подружжя, будь-які майнові права, набуті за час шлюбу, майно, передане кожним з подружжя до спільної сумісної власності із майна, що є особистою приватною власністю, за умови нотаріального посвдчення угоди про таку передачу, заробітна плата, пенсія,стипендія кожного, інші доході, які не віднесені договором до особистої приватної власності подружжя.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був зареєстрований 14.02.1996 року.

Спірний будинок був набутий ОСОБА_6 у власність за час шлюбу і відповідно до п.ІІ.2 не віднесений до особистої власності одного із подружжя, оскільки відсутній в переліку майна, яке визначено особистою власністю одного із подружжя.

З огляду на викладене, при розподілі спадщини, зокрема будинку АДРЕСА_1, необхідно було застосовувати положення ст.60 СК України та враховувати умови шлюбного договору, що і було вчинено приватним нотаріусом Івченко А.В.

Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на наявність у неї права на обов»язкову частку у спадщині, оскільки в даному випадку спадкування відбувалось за законом і розмір частки визначався від кількості спадкоємців, які звернулись з заявами про прийняття спадщини, з дотриманням принципу рівності часток.

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Івченко Анастасія Володимирівна про скасування Свідоцтва про право на спадщину, поділ спадкового майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя