Справа № 159/6194/18 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/787/19 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

розглянувши у порядку письмового позовного провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.05.2017 року з відповідача в користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 16.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що відповідач вчасно сплачує аліменти на утримання сина, однак не приймає участі в додаткових витратах на дитину. Зазначає, що для розвитку здібностей сина вона несе додаткові витрати, пов`язані з навчанням дитини за кордоном. Позивач вказує, що влаштувала сина на навчання у Школу вмінь в м. Любартів Республіки Польща і понесла у зв`язку з цим додаткові витрати. А саме, на виготовлення необхідних документів нею були витрачені кошти в сумі 1300 польських злотих та 500 євро, які еквівалентні 25609,00 гривням. Крім цього, позивачем були понесені витрати на лікування сина в інфекційному відділенні Ковельської ЦРЛ в період з 04.06.2018 року по 09.06.2018 року, сума витрачених коштів на лікування складає 1621,97 гривень. Також позивачем у зв`язку з навчанням сина за кордоном додатково був придбаний для нього одяг на суму 3394,80 грн та мобільний телефон, вартість якого складає 3237 гривень.

З посиланням на норми ст.185 СК України позивач просила стягнути з відповідача в її користь половину понесених нею додаткових витрат на дитину в сумі 16930,98 гривень.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 772 гривні 98 копійок - половину понесених нею додаткових витрат, пов`язаних із хворобою дитини. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 704 гривні 80 копійок судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення не повністю відповідає нормам чинного законодавства, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача частини витрат. Вважає, що витрати на навчання у Школі вмінь у Любартові в Республіці Польщі відносяться до додаткових витрат на утримання дитини, оскільки вони понесені виключно в інтересах дитини та задля здобуття сином відповідного рівня освіти. Посилаючись на обов`язок відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину, спроможність нести такі витрати, позивач просила рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення даних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що апелянт оскаржує рішення суду виключно в частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України рішення в іншій частині не перевіряє.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд даної справи, ціна позову в якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи із такого.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд, врахувавши необхідність у додаткових витратах на дитину, яка викликана особливими обставинами, а саме станом здоров`я дитини та визначений законом обов`язок з утримання дитини обох батьків, матеріальне становище сторін, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості додаткових витрат в сумі 772,98 грн, які складаються з витрат на лікування дитини. При цьому витрати на навчання в іноземному навчальному закладі, витрати на організацію влаштування в навчальний заклад, на придбання одягу та мобільного телефону суд не відніс до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Колегія суддів із даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.05.2017 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 16.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки про прийняття іноземця до школи від 25.10.2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем другого класу Галузевої школи І ступеня в Школі вмінь в м. Любартові Республіки Польща за спеціальністю механік транспортних засобів. Період навчання з 01.11.2018 року по 30.06.2021 року.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 свої доводи зводила до того, що їх спільний з відповідачем син з часу народження проживає з нею та перебуває виключно на її утриманні, вважає, що маючи відповідний дохід, відповідач має змогу оплатити більшу частину додаткових витрат, пов`язаних із розвитком здібностей їхнього сина, та долучила докази на підтвердження понесених нею додаткових витрат на дитину, а саме: надала договір про надання інформаційно-консультативних послуг від 18.10.2018 року, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_5 та нею, згідно з яким позивачу були надані інформаційно-консультаційні послуги з питань, пов`язаних з навчанням за кордоном (Республіка Польща); копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від 24.10.2018 року № 517, відповідно до яких позивач сплатила кошти за надання інформаційно-консультаційний послуг згідно з договором від 18.10.2018 року в сумі 1300 злотих та 500 євро.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ними аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Аналізуючи положення ст. 185 СК України, можна дійти висновку, що додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини, за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо.

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, як батько ОСОБА_3 , є платником аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Як роз`яснено у пункті 18 постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

В цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом доказування у справах даної категорії є особливі обставини (розвиток здібностей дитини, її хвороба, тощо) та як наслідок додаткові грошові витрати на дитину, які несе один із батьків, а також розмір таких.

Відтак, доводи в апеляційній скарзі стосовно фінансової можливості, байдужість до виховання та розвитку сина не є ключовими у спірних правовідносинах, оскільки не можуть підтвердити чи спростувати особливих обставин розвитку здібностей дитини, а також затрачених у зв`язку цим відповідних коштів.

У свою чергу, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що витрати, які зазначає позивач та які є предметом перегляду судом апеляційної інстанції, не відносяться до додаткових у розумінні ст. 185 СК України, оскільки вони не викликані особливими обставинами, пов`язаними із певними талантами, творчими, науковими, спортивними чи іншими особливими здібностями дитини, а є основними витратами, які батьки несуть на утримання дітей та навчання їх відповідній робітничій професії, виходячи із своїх матеріальних можливостей.

Належні у справі докази є свідченням того, що в даному випадку було реалізовано бажання позивачки та дитини здобувати професійно-технічну освіту за кордоном у відповідних напрямках діяльності та розвитку, зокрема - за спеціальністю механік транспортних засобів, однак стягнення з відповідача половини затрачених у зв`язку з цим коштів не ґрунтується на нормах ст. 185 СК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді