ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/238/17
провадження № 2/753/1745/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарях Заболотній Л.Г., Литвин Н.М.,

Лавро А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 до Верховної Ради України, Апарату Верховної Ради України, Управління справами Верховної Ради України, 3-ті особи: Державне підприємство „Управління житловими будинками" Управління справами Апарату Верховної Ради України, Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на квартиру в рівних частках,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на квартиру в рівних частках.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як позивач і як представник ОСОБА_7 та представник позивачки ОСОБА_8 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що ОСОБА_7 був обраний народним депутатом України 13 скликання з 1994 року по 1998 рік. 30.08.1995 року йому як народному депутату України та його сім`ї: дружині ОСОБА_5 , сину ОСОБА_6 та доньці ОСОБА_10 було надано службове приміщення - трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . З ОСОБА_7 був укладений договір найму службового жилого приміщення з переліком майна та обладнання, яким воно було укомплектоване. До числа службових приміщень дане житло було включене на підставі Розпорядження Голови Верховної Ради України №68 від 13.07.1995 року, що суперечило ч.1, ст.118 ЖК України, оскільки жиле приміщення може бути віднесено до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Однак відповідні рішення виконавчого комітету про віднесення жилих квартир по АДРЕСА_2 до числа службових не виносились. Постановою Верховної Ради України від 4.06.1999 року „Про врегулювання правового режиму житла, що надається народним депутатам України" Розпорядження Голови Верховної Ради України №68 від 13.07.1995 року було визнано нечинним з моменту його видання, а жилі приміщення, зазначені у додатку до цієї Постанови, були передані у постійне користування народним депутатам України, в тому числі і квартира АДРЕСА_1 . 18.11.1999 року на засіданні Комітету з питань регламенту, депутатської етики та організації роботи Верховної Ради України було погоджено передачу в постійне користування народним депутатам України 13 (другого) скликання займаних ними житлових приміщень, визначених Постановою №729 від 4.06.1999 року, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1 . Даною Постановою передбачався обов`язок Управління справами Верховної Ради України протягом 45 календарних днів вирішити питання про видачу ордерів на постійне проживання у жилому приміщенні, укладення договору найму жилого приміщення та договору про відшкодування майна, що надавалось депутатам у користування по балансовій вартості. Будь-яких інших рішень про виключення спірного житла з числа службового не видавалось, а тому вказана квартира, надана в період депутатських повноважень ОСОБА_7 , знаходиться у позивачів у постійному користуванні понад 21 рік, за користування якою систематично і в повному обсязі сплачуються житлово-комунальні послуги. В березні 2012 року ОСОБА_5 звернулась у відділ приватизації УЖБ УС Верховної Ради України про надання ордеру на постійне проживання на вказану квартиру позивачів, сплативши за майно, яке знаходилось в квартирі при заселенні, для подальшої її приватизації. Однак в подальшому 21.06.2016 року листом Першого заступника голови комітету з питань регламенту та організації роботи Верховної Ради України Пинзеника П.В. було відмовлено у видачі ордера і праві приватизації на квартиру на підставі внесення змін до Закону України „Про статус народного депутата України" від 2014 року, за змістом яких повноваження народного депутата України попереднього скликання не дає права на отримане житло. Вважають, таку відмову незаконною і просять визнати за позивачами право спільної часткової власності на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто по 1/4 частині кожному, оскільки таке право не визнається відповідачами.

Позивач ОСОБА_10 в судові засідання не з`явилась, але у направленому клопотанні до суду позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу у її відсутність через догляд за малолітньою дитиною (а.с.90).

Представники відповідачів Управління справами Апарату Верховної Ради України Мартинюк Л.І. та Апарату Верховної Ради України Романюк Т.В. вимоги позову не визнали, пояснивши, що позивачі не набули права постійного користування на вказану квартиру, а значить і на право приватизації її, тому відмова у видачі їм ордера на жиле приміщення з метою подальшої приватизації квартири є повністю законною і обґрунтованою.

Представники 3-х осіб Державного підприємства „Управління житловими будинками" Управління справами Апарату Верховної Ради України, Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації в судові засідання не з`явились жодного разу, про дату і місце розгляду справи юридичні особи були повідомлені судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність їх представників не звертались.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1, ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Як передбачає ч.1-2, 4, ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_7 був обраний народним депутатом України 13 скликання з 1994 року по 1998 рік. Він як і члени його сім`ї є громадянами, які постраждали від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (а.с.26-27).

Відповідно до ч.1-2, ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України №68 від 13 липня 1995 року було включено до числа службових жилих приміщень, призначених для надання народним депутатам України відповідно до Закону України „Про статус народного депутата України" квартири у будинках по АДРЕСА_3 .

30.08.1995 року ОСОБА_7 як народному депутату України та його сім`ї: дружині ОСОБА_5 , сину ОСОБА_6 та доньці ОСОБА_10 було надано службове приміщення - трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру на службове жиле приміщення № НОМЕР_1 , виданого Управлінням справами Верховної Ради України (а.с.210). 30.08.1995 року з ОСОБА_7 був укладений договір найму службового жилого приміщення з переліком майна та обладнання, яким воно було укомплектоване (а.с.31-40). На день розгляду справи позивачі є зареєстрованими в спірній квартирі (а.с.13-23; 30).

Судом також було встановлено, що Постановою Верховної Ради України №286/95 від 11 липня 1995 року відповідно до ст.38 Закону України „Про статус народного депутата України" було затверджено Положення Про порядок надання народним депутатам України службових жилих Приміщень і користування ними. Зазначеним Положенням передбачалось надання народним депутатам України службових жилих приміщень незалежно від перебування на обліку потребуючих поліпшення житлових умов без додержання будь-яких пільг та черговості на весь строк виконання депутатських повноважень на постійній основі з наданням депутатом зобов`язання про звільнення наданого службового приміщення у разі припинення депутатських повноважень або одержання у м. Києві іншого житла.

Законом України „Про доповнення Житлового кодексу Української РCP" від 11 липня 1995 року статтю 118 ЖК України було доповнено ч.2, відповідно до якої жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів.

Зазначені зміни у ЖК України набрали чинності 18 липня 1995 року.

Постановою Верховної Ради України №729 від 4 червня 1999 року розпорядження Голови Верховної Ради України №68 від 13 липня 1995 року було визнано нечинним з моменту його видання.

Цією ж Постановою жилі приміщення, зазначені в додатку до Постанови, в тому числі і спірне, було передано у постійне користування народним депутатам України, в тому числі і тринадцятого скликання, за умови передачі державного або комунального житла, одержаного за місцем попереднього проживання, у розпорядження відповідних органів, та покладено на управління справами Верховної Ради України обов`язок вирішити питання про видачу ордерів та укладення договорів найму цих жилих приміщень.

Комітетом з питань регламенту, депутатської етики та організації роботи Верхової Ради України на засіданні від 18 листопада 1999 року було погоджено передачу у постійне користування народним депутатам України тринадцятого скликання займаних ними житлових приміщень, визначених Постановою №729 від 4 червня 1999 року, в тому числі і ОСОБА_7

Розпорядженням Голови Верховної Ради України №1017 від 24 грудня 1999 року жилі приміщення, зазначені у Постанові Верхової Ради України №729 від 4 червня 1999 року, були передані у постійне користування народним депутатам України тринадцятого, та чотирнадцятого скликань на умовах, передбачений Постановою №729 від 4 червня 1999 року.

, Таким чином, Розпорядження Голови Верховної Ради України №68 від 13 липня 1995 року про включення до числа службових жилих приміщень, призначених для надання народним депутатам України відповідно до Закону України „Про статус народного депутата України" квартир у будинках по АДРЕСА_3 , в тому числі і спірного жилого приміщення Постановою Верховної Ради України №729 від 4.06.1999 року було визнано нечинним з моменту його видання.

Верховною Радою України рішення про включення спірного житла до числа службового відповідно до ч.2, ст.118 ЖК України не приймалось, не включалось воно до числа службових жилих приміщень і відповідно до вимог ч.1, ст.118 ЖК України, яка діяла до набрання чинності ч.2 зазначеної статті, тобто спірне житло, надане ОСОБА_7 на період депутатських повноважень, не було віднесено до числа службових жилих приміщень відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України №729 від 4.06.1999 року спірне житлове приміщення було передано ОСОБА_7 у постійне користування. Підстав вважати, що ОСОБА_7 не виконав умови зазначеної Постанови щодо передачі державного або комунального житла, одержаного за місцем попереднього проживання, у розпорядження відповідних органів, суд вважає, що не має, оскільки на час видання зазначеної Постанови ОСОБА_7 не мав державного або комунального житла, одержаного за місцем попереднього проживання, а до видання цієї Постанови зазначений обов 'язок як умова користування наданим на час депутатських повноважень житлом на нього не покладався.

За таких обставин суд приходить до висновку, що займане ОСОБА_7 та членами його сім'ї жиле приміщення АДРЕСА_1 не було включено до числа службових відповідно до вимог чинного законодавства, в 1999 році було передано йому в постійне користування, а тому відмови відповідачів у наданні позивачам ордеру на жиле приміщення, що не є службовим, для подальшої приватизації квартири є незаконною.

Як передбачає ч.1, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч.1-2, ст.16 ЦК Українни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права.

У відповідності до ч.1, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч.1, ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом достеменно встановлено, що відмова відповідачів у видачі позивачам ордеру на постійне користування квартирою АДРЕСА_1 , порушує їх право на приватизацію спірного житла, оскільки кожен з них зареєстрований і постійно проживає у вказаній квартирі. При цьому зазначені процесуальні особи не визнають в суді право позивачів на таку приватизацію. За таких обставин, приймаючи до уваги положення Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", а також обставини, описані вище, суд вважає необхідним визнати за позивачами право спільної часткової власності на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто по 1/4 частині кожному.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 223; 259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.41; 47 Конституції України, ст.15-16; 321 ЦК України, ст.118ЖК України, ст.4-5 ЦПК України, ст.3; 5-6; 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 право спільної часткової власності на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто по 1/4 частині кожному.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя