Справа № 694/1155/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11.09.2019 року м.Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі :

головуючого - судді Дудніченка В.М.,

при секретарі Матвієнко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ,як представника неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання втративши право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

17 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ,як представника неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання втративши право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначає, що 12 вересня 2015 року приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Побіянською Н.Б. був посвідчений договір довічного утримання ( догляду) будинку з надвірними спорудами , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстром № 2976 між ОСОБА_6 ,яка діяла за нотаріально посвідченим дорученням ОСОБА_7 та ОСОБА_1 . У відповідності до закону позивачка зареєструвала своє право власності на квартиру , вказана підтверджується витягом з Державного реєстрг речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційното довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вона користується та утримує будинок , оплачує комунальні послуги, провела ремонт та звернулася до комунальних підприємств по питанню укладання договорів на отримання комунальних послуг.

Зазначає, що у даному будинку зареєстровані члени сім`ї попереднього власника, а саме: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 однак зазначеною адресою не проживає з 1999 року , ОСОБА_3 не проживає більше 10 років , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживає з 2007 року та її син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 не проживає з 2015 року.Комунальні послуги не сплачують , речей які б належали відповідачам в будинку не має. Прописка відповідачів порушує право як власника зокрема я не маю можливості оформити субсидію на комунальні послуги, змушена проводити оплату відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Домовленості з відповідачами про збереження за ним права користування вказаним житловим приміщенням відсутні

Позивач пояснює, що не має можливості розпоряджатися своїм майном і врегулювати дане питання можливо лише у судовому порядку.

Підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Терещенко В.В. в судове засідання не з`явились, надали на адресу суду заяву, в якій просять справу слухати у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити в повному обсязі, судовий збір просять з відповідачів не стягувати, проти винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ,як представника неповнолітнього ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день та час слухання справи, про причини неявки не повідомили, відзив на позов та заяви про розгляд справи у їх відсутності суду не надали.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок, з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114506970 від 19.02.2018 року (а.с.7).

Згідно довідки № 656 від 11.06.2019 року, акту депутата Юрківської сільської ради. Звенигородського району, Черкаської області від 11.06.2019 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою не проживають тривалий час, місце знаходження їх не відоме (а.с.9,10).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції що захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України).

З моменту реєстрації право власності попереднього власника будинку з надвірними спорудами ОСОБА_7 є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування житловим приміщенням , яка нерозривно пов`язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім`ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. У відповідності до ст. 346 ЦК України підставами припинення права власності є відчуження власником свого майна

Крім того відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнаний особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою не проживають тривалий час.

На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені докази підтверджують те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 не проживають у вказаному будинку тривалий час без поважних причин, тому суд вважає, що вони втратили право користування вказаним житлом.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263- 265, 280-283 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ,як представника неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання втративши право користування жилим приміщенням про визнання особи такою, що втратила право проживання в житловому будинку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ,1996 р.н., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду, а у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Дудніченко