Провадження №22-ц/812/1311/19
Єдиний унікальний номер справи №488/93/17
Постанова

Іменем України

12 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Крамаренко Т.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представника - ОСОБА_3 ,

відповідача - ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5 ,

переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Лазарєвої Г.М., в приміщені цього ж суду того ж дня об 11 год. 00 хв., дата складення повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

29 грудня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_4 , який обґрунтовували наступним.

Вони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 на праві приватної часткової власності. ОСОБА_1 належить 58/100 частин вказаного домоволодіння, а ОСОБА_2 - 42/100 частини.

В 1996 році після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , зі згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_4 вселився до вказаного жилого будинку, як член її сім`ї, а 22 грудня 1998 року він був зареєстрований в цьому будинку по теперішній час.

12 квітня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано та між ними склалися неприязні стосунки.

З липня 2015 року відповідач в спірному жилому будинку не проживав, оскільки відповідно до договору оренди квартири від 06 липня 2015 року постійно проживав в орендованій квартирі АДРЕСА_2 , а з 01 вересня 2016 року на підставі договору оренди в квартирі АДРЕСА_3 .

Посилаючись на те, що з 2011 року відповідач не є членом їх сім`ї, оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, в житловому будинку не проживав, орендує інше житло, не здійснює плату за користування житлом та добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, що створює їм значні перешкоди у розпорядженні майном, позивачі просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та висилити його з будинку без надання іншого жилого приміщення.

Заявляючи вказані вимоги посилались на ст. ст. 71, 72, 150, 156, 162 ЖК України, ст. 317 ЦК України.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на неприязні стосунки та створення перешкод ОСОБА_2 у користуванні житлом.

-2-

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачі звернулися з позовом посилаючись на норми ЖК України ст.ст. 71,72, які регулюють користування жилим приміщенням в будинках державного і громадянського житлового фонду і не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, крім того, норма права, що передбачає виселення, в позові не зазначена, тому дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог.

Крім того, стороною позивача не надано будь-яких доказів, які б підтверджували факт не проживання відповідача у житловому будинку в зазначений період, крім пояснень свідків, які перебувають у дружніх стосунках зі стороною позивача та не є сусідами за місцем свого проживання. Звернення до відділу поліції з приводу неналежної поведінки відповідача відносно позивача ОСОБА_2 , які датовані 2012-2015 р.р. та відповіді на дані звернення суд оцінив критично, як такі, що не мають значення для ухвалення рішення в даній справі.

Позовні вимоги в частині виселення відповідача протирічать змісту позову та поясненням сторін, так як виселення колишнього члена сім`ї, який добровільно не проживає за адресою реєстрації разом з визнанням його таким, що втратив право користування житлом не має змісту.

В апеляційній скарзі представник позивачів - адвокат Бараненко Д.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного законодавства, а саме, невірну оцінку наданих ними доказів, необґрунтованість рішення суду, просили скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позов та визнати ОСОБА_4 таким, що втратив користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити його з цього будинку без надання іншого жилого приміщення.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору забудови, посвідченого Миколаївською державною нотаріальною конторою 07 липня 1967 року за реєстровим №3835 та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро техінвентаризації 17 грудня 1988 року за реєстровим №15716 був власником цілої домобудівлі за АДРЕСА_1 (а.с. 27 - 30).

На підставі договору дарування, укладеного 01 березня 2002 року, ОСОБА_1 , який є батьком ОСОБА_2 , подарував останній 42/100 частин зазначеної домобудівлі (а.с.13).

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 березня 1996 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2011 року, яке набрало законної сили 25 квітня 2011 року, шлюб між ними розірвано (а.с.31).

В спірному жилому будинку зареєстровані з правом на проживання позивачі власники будинку та з 22 грудня 1998 року відповідач у справі, як чоловік (колишній чоловік) ОСОБА_2 . При вселенні відповідача між сторонами була відсутня домовленість щодо умов проживання відповідача.

Судом встановлено та таке підтверджується матеріалами справи, що дійсно відповідач ОСОБА_4 в будинку постійно не проживає з липня 2015 року, через неприязнені стосунки з колишньою дружиною ОСОБА_2 та ОСОБА_1

-3-

На підставі договору оренди квартири від 06 липня 2015 року відповідач орендував квартиру АДРЕСА_2 , а з 01 вересня 2016 року на підставі договору оренди квартиру АДРЕСА_4 (а.с.22-26).

Як пояснював відповідач у суді першої інстанції та апеляційній інстанції, після розлучення він проживав в спірному жилому будинку, оскільки іншого житла він не має. Проте його колишня дружина перешкоджає йому у цьому, тому він був вимушений орендувати інше житло для уникнення конфліктних ситуацій між ними.

Звертаючись до суду з позовом в грудні 2016 року, позивачі посилались на те, що відповідач не проживає в спірному будинку без поважних причин більше одного року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 , таким, що втратив права користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі звернулися з позовом посилаючись на норми ЖК України ст.ст. 71,72, які регулюють користування житловим приміщенням в будинках державного і громадянського житлового фонду і не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Між тим, колегія суддів вважає такий висновок суду є передчасним, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, а зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 поселився до жилого будинку, в якому проживав та який належав ОСОБА_1 , а в подальшому і на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку як член сім`ї останньої та набув право користування житлом відповідно до статті 156 ЖК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проте, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відсутність ОСОБА_4 в спірному жилому будинку зумовлена тим, що між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_2 та батьком останньої позивачем ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки, що унеможливлює спільне проживання сторін в одному будинку.

Отже, відповідач у спірному будинку не проживає з причин, які не можна вважати неповажними, оскільки тимчасове проживання відповідача в іншому місці є наслідком уникнення вподальшому конфліктних ситуацій між ним та колишньою дружиною і її батьком.

Посилання позивачів та пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на те, що відповідач добровільно забрав свої речі зі спірного будинку та пішов проживати до іншого житлового приміщення, а також сам по собі акт про не проживання відповідача з жовтня 2015 року від 20 квітня 2017 року, підписаний сусідами та посвідчений директором КП Дирекції єдиного замовника, не можуть бути достатньою та беззаперечною підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Враховуючи, що суд першої інстанції був іншої думки та припустився помилки пославшись лише на зазначені позивачами правові норми та не звернувши належної уваги на зазначені підстави та обставини наведені у позові, якими позивачі обґрунтовували свої вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив права користування жилим приміщенням, колегія суддів вважає, що на підставі пунктів 3,4 частини 1 статті 376 ЦПК України мотивувальна частина рішення суду в частині вирішення вищезазначених вимог підлягає зміні з врахуванням підстав та обставин наведених у даній постанові.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 є безпідставними.

-4-

Зміст права власності та основні принципи його здійснення закріплені Конституцією України та нормами цивільного законодавства.

Так, статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом ( стаття 321 ЦК).

Відповідно до частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є наявність або відсутність у відповідача права на житло, або інші передбачені нормами житлового законодавства підстави для позбавлення такого права.

За змістом частини 4 статті 9 та статті 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Рівність прав власника житла та членів його сім`ї, які спільно з власником проживають у належному йому приміщенні, закріплена частиною 1 статті 156 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (частина 4 цієї норми).

Відповідно до статті 157 ЖК України члени сім`ї власника жилого приміщення можуть бути виселені у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК України, а саме у разі систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, або якщо систематичне порушення правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному приміщенні, а вжиті заходи виявились безрезультатними.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що виселення колишніх членів сім`ї власника жилого приміщення може бути здійснено лише з підстав, передбачених нормами житлового законодавства, зокрема статтею 116 ЖК України.

Як встановлено ОСОБА_4 поселився до жилого будинку, який належав ОСОБА_1 , а вподальшому на права спільної часткової власності і ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку як член сім`ї останньої та набув право користування житлом відповідно до статті 156 ЖК України.

Підставою виселення ОСОБА_4 позивачі зазначали втрату сімейних зв`язків та створення їм перешкод у розпорядженні власністю.

Жодних із підстав для виселення відповідача, передбачених нормами житлового законодавства, зокрема статтею 116 ЖК України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зазначали.

Обмеження, встановлені нормами житлового законодавства (статті 9, 156, 157 ЖК України) щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності.

Можливість обмежень у здійсненні права власності у випадках та в порядку, встановлених законом, передбачена частиною 4 статті 41 Конституції України, частиною 7 статті 319, частиною 2 статті 321 ЦК України. У цьому випадку обмеження права власника передбачені нормами житлового законодавства (статті 156, 157 ЖК України).

Оскільки судове рішення в частині відмови у виселенні ОСОБА_4 ухвалене з дотриманням норм житлового законодавства, то на підставі ст. 375 ЦПК України в зазначеній частині підлягає залишенню без змін.

-5-

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів за подання апеляційної скарги не підлягає стягненню судовий збір у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення по суті задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2019 року в частині мотивувальної частини рішення щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням змінити з врахуванням підстав та обставин наведених у даній постанові.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.В. Крамаренко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року.