Провадження № 22ц-824/8502/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Зубленка Ю.О.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який мотивував тим, що між ним та ПАТ «Банк Форум» були укладені договори банківських вкладів та відкриті карткові рахунки.

Постановою Правління Національного банку України №355 від 13 червня 2014 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідувати ПАТ «Банк Форум» та рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №49 від 16 червня 2014 року вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум».

Вказує, що після віднесення банку до категорії неплатоспроможних на підставі відповідної постанови НБУ, згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» йому було виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн., а решту суми віднесено до кредиторських вимог, які не виплачено, через що вважає свої права порушеними і просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 14547,89 доларів США та 25250,39 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається зокрема на те, що застосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з урахуванням обставин справи та принципу пропорційності, є необґрунтованим, оскільки законом не може бути обмежено право позивача на отримання всієї суми вкладу або ставити її в залежність від певних умов (або створення певних умов) третіми особами (органами влади, суб`єктами владних повноважень тощо), що, на його думку, суперечить ч.ч.1, 4, 5 ст. 41 Конституції України, а також практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, вважає, що саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов`язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину, тому вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.

У свою чергу, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що задоволення вимог вкладників/кредиторів банку здійснюється у порядку, передбаченому спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і стягнення коштів у будь-який інший спосіб, відмінний від визначеної цим Законом процедури, неможливий, крім того вважає посилання апелянта на те, що спірні відносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», необґрунтованими, оскільки правовідносини між вкладником та ФГВФО регулюється виключно спеціальним законом, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, тому з дня введення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Форум» не мало права здійснювати ведення рахунків фізичних та юридичних осіб, тобто фактично був позбавлений права виконувати будь-які операції по рахунках власних клієнтів, у тому числі позивача, який виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум» були укладені договори банківських вкладів № 2635/1400/5902326 від 13 травня 2013 року, № 2635/1400/574119 від 01 квітня 2013 року, № 2635/1400/619250 від 29 липня 2013 року та № 2635/1400/689489 від 26 лютого 2014 року.

Постановою Правління Національного банку України №355 від 13 червня 2014 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідувати ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №49 від 16 червня 2014 року вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум».

Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних на підставі відповідної постанови НБУ, згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачу було виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн., а решту суми віднесено до кредиторських вимог.

Відповідно до виписки по особовим рахункам з 25 червня 2018 року по 07 листопада 2018 року, в рахунок задоволення вимог кредитора 4 черги згідно з рішенням ФГВОС №1805 від 25 червня 2018 року ОСОБА_1 було виплачено 10 % від акцептованої суми в розмірі 19 588 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Положенням п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Частинами 5, 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Положеннями ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено черговість, у якій кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вимоги кредитора про відшкодування суми, що перевищує гарантовану має відбутися в порядку черговості, що передбачено статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредитору однієї черги. Задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку Законом не передбачено.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові № 6-2001цс16 від 20 січня 2016 року, а також висновками Верховного Суду у постанові № 61-2285св18 від 05 лютого 2018 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 76-80, 89 ЦПК України, правильно виходив із того, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб належним чином виконав свої зобов`язання шляхом виплати позивачу ОСОБА_1 гарантованої суми у розмірі 200 000 грн., а також розпочато повернення акцептованої суми, і таким чином уповноваженою особою Фонду почалося виконання зобов`язань у порядку, встановленому положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», при цьому стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж у відповідності до спеціального Закону, є неможливим, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що законом не може бути обмежено право позивача на отримання всієї суми вкладу або ставити її в залежність від певних умов (або створення певних умов) третіми особами (органами влади, суб`єктами владних повноважень тощо), що, зокрема, суперечить ч.ч.1,4, 5 ст. 41 Конституції України, а також те, що саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов`язок відшкодувати позивачу кошти від імені сторони правочину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, а ФГВФО виконав свої зобов`язання щодо виплати позивачу 200 000, 00 грн. і подальше повернення коштів відбувається у порядку черговості, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви, які були предметом розгляду суду першої інстанції, зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: