ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/311/18Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/65/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

та пелянта ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2, представника ПАТ КБ "Надра" - Чернюк Оксани Петрівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 597/311/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року (ухваленого суддею Дудяком С.В., повний текст якого складено 24 жовтня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Надра" про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо виплати грошових коштів позивачу, які були оформлені в рамках строкових банківських вкладів (депозитів), зокрема:

№2000049 від 12.08.2014 року, відповідно до якого відповідач прийняв від позивача 20073,00 долара США зі сплатою відсотків за ставкою 12% річних, з терміном повернення 12.02.2015 року;

№2009612 від 26.08.2014 року, відповідно до якого відповідач прийняв від позивача 6271,00 долар США зі сплатою відсотків за ставкою 12% річних, з терміном повернення 26.02.2015 року;

№2009631, відповідно до якого відповідач прийняв від позивача 2975,00 доларів США зі сплатою відсотків за ставкою 12% річних, з терміном повернення 26.02.2015 року.

Також відповідачем позивачу не виплачено відсотків, які нараховані за вказаними депозитними договорами, зокрема:

за договором №2000049 148,90 долара США;

за договором №2,75 долара США;

за договором №2009631 313,86 долара США.

ОСОБА_1 вказує, що він отримав від відповідача частину заборгованих коштів в розмірі 200000,00 гривень, однак отримав не за тим курсом, який було встановлено 06.02.2015 року, а отримав за курсом який було встановлено в переддень - 05.02.2015 року, внаслідок чого заборгованість відповідача за договором №2000049 від 12.08.2014 року становить 11426,47 долара США.

Вважає свої права порушеними внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення коштів за депозитними договорами, відсотків, що нараховані в рамках цих договорів та різниці в курсі гривні до долара США, неправильне застосування якої відповідачем призвело до недоплати позивачу грошових коштів при повернені йому 200000,00 гривень.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що суд вірно встановивши обставини справи надав їм невірну оцінку, внаслідок чого зробив висновки, що порушують права та законні інтереси позивача в реалізації права власності.

Зазначає, що оскільки кошти перераховувались 06.02.2015 року то повинен був застосовуватись курс 23.130580 грн. за один долар США, який встановлено банком саме в цей день, а не курс який діяв напередодні 17.999763 грн. за один долар США.

Вказує, що відповідачами не виплачено відсотків за депозитними договорами.

В відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ "Надра" апеляційну скаргу заперечує і вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне і обгрунтоване рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник ПАТ КБ "Надра" - Чернюк О.П. апеляційну скаргу заперечила оперуючи доводами викладеними в відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, відповідно до договору строкового банківського вкладу №2000049 від 12.08.2014 року передав відповідачу ПАТ КБ "Надра" грошову суму в розмірі 20073,00 долари США, строком на 6 місяців, із процентною ставкою 12,5 % річних.

Відповідно до договору строкового банківського вкладу №2009612 від 26.08.2014 року позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 6271,00 долар США, строком на 6 місяців, із процентною ставкою 12 % річних.

Згідно договору строкового банківського вкладу №2009631 від 26.08.2014 року позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 2975,00 доларів США, строком на 6 місяців, із процентною ставкою 12 % річних.

ОСОБА_1 отримав максимальну гарантовану суму компенсації по вкладах в ПАТ КБ "Надра" в розмірі 200000,00 грн., що сторонами не оспорюється.

Починаючи з 06.02.2015 року у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації ПАТ КБ "Надра" здійснює свою діяльність на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

На момент звернення позивача з позовом до ПАТ КБ "Надра" у банку була запроваджена процедура ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18) висловлено наступний правовий висновок.

Відповідно до положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов'язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Аналогічні висновки щодо правильного застосування Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові № 12-20гс18, за змістом якої під час дії тимчасової адміністрації та/або запровадження процедури ліквідації, вимоги вкладників та інших кредиторів банку поза процедурою ліквідації не задовольняються (згідно з системним аналізом норм пункту 6 статті 2, пункту 16 статті 2, підпунктів 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач звернувся до банку з позовом після початку процедури ліквідації, що унеможливлює примусове стягнення коштів з відповідача із урахуванням положень пункту 2 частини п'ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи встановлені обставини справи, судом першої інстанції правильно застосовано положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд при вирішенні спору по суті правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального та процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги, що суд вірно встановивши обставини справи надав їм невірну оцінку, внаслідок чого зробив висновки, що порушують права та законні інтереси позивача в реалізації права власності, підлягають критичній оцінці.

Критичній оцінці підлягають і доводи апеляційної скарги, що оскільки кошти перераховувались 06.02.2015 року то повинен був застосовуватись курс 23.130580 грн. за один долар США, який встановлено банком саме в цей день, а не курс який діяв напередодні 17.999763 грн. за один долар США, оскільки курс 17.999763 грн. встановлено на день початку процедури виведення фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації станом на 9.00 год. 6.02.2015 року, тобто з початку доби (незалежно від того, що цього ж дня НБУ з 14.00 год. було встановлено вищий курс).

Доводи заявника про порушення судом першої інстанції гарантованого положеннями статті 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на мирне володіння майном суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судовими рішеннями у цій справі не було порушено майнових прав позивача, а лише вказано на визначену Законом процедуру відновлення порушених банком прав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне компенсувати судові витрати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено в понеділок 04 лютого 2019 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді О.І.Ткач

М.В.Ходоровський