Справа № 442/8045/17 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/981/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Львів

Справа № 442/8045/17

Провадження № 22-ц/811/981/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2018 року у складі судді Павлів З.С.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

14.11.2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За останні декілька років між ними постійно виникали незгоди, що негативно впливало на їхні відносини, а останні два роки вони взагалі між собою не спілкуються. У 2003 році, ще коли він час від часу їздив на заробітки до Португалії, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 Дана квартира була зареєстрована на ім'я відповідачки, проте така є спільною сумісною власністю їхнього подружжя.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ ідеальних частини квартири АДРЕСА_1

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальних частини квартири АДРЕСА_1

Вищевказане рішення Дрогобицького районного суду Львівської області оскаржила ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає що воно є незаконним та необґрунтованими, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесене до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Також апелянт зазначає, що відповідно до п.п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

При цьому, у апеляційній скарзі зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Окрім цього, апелянт звертає увагу суду на той факт, що суд першої інстанції не встановив обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з'ясував джерело і час його придбання. Також вказує, що суд не з'ясував чи була згода іншого з подружжя на отримання грошової компенсації.

Відтак, ОСОБА_3 просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

18 жовтня 2018 року цивільна справа № 442/8045/17 одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що судове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області відповідає зазначеним вимогам.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 1978 року. Від даного шлюбу у них неповнолітніх дітей немає.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.11.2017 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу, 14.08.2003 року, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 яка згідно вимог ст.22 КпШС України (який діяв на момент придбання квартири) є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі встановлених обставин та дослідження наявних матеріалів справи, Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області прийшов до висновку про те, що АДРЕСА_1 ) є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на викладене, слід визнати право власності ОСОБА_4 на Ѕ ідеальних частини квартири АДРЕСА_1

Колегія суддів Львівського апеляційного суду погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, сімейні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року, регулюються положеннями Кодексом про шлюб і сім'ю України.

Згідно із ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яку неодноразово підтримав Верховний Суд, зокрема, у постанові 19 вересня 2018 року у справі № 755/14373/16-ц та у постанові від 04 червня 2018 року у справі № 229/2259/17-ц.

Поряд із цим, вищевказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 439/391/15-ц.

При цьому, презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім'я одного з подружжя.

Вищевказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 755/12504/16-ц.

Таким чином, з урахуванням діючого на момент набуття спірної квартири у власність законодавства, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 200/15256/15-ц.

Окрім цього, посилання апелянта на положення Сімейного кодексу України безпідставні, оскільки спірне майно придбано за час перебування у шлюбі до 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України. Тому при вирішенні справи судам необхідно застосовувати не норми Сімейного кодексу України, а положення Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі за № 6-1662цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 04 червня 2018 року у справі № 2024/2-2374/11.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції що АДРЕСА_1 ) є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку із чим, слід визнати право власності ОСОБА_4 на Ѕ ідеальних частини квартири АДРЕСА_1

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скари правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 1 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді