Головуючий у 1-й інстанції Папаценко П.І.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Папаценко П.І., повний текст рішення складено 19 жовтня 2018 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про припинення права власності на частку квартири, визнання права власності на цю частку та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням із зняттям її з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом до ОСОБА_2, що доводиться їй рідною сестрою, посилаючись на наступні обставини. Позивач є власником ? частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 від 05.04.2000р.). ? частини цієї квартири на підставі вказаного судового рішення належить її сестрі ОСОБА_2 Частка відповідача (11,85кв.м. житлової площі) в порівнянні із її часткою (35,55 кв.м. житлової площі) є незначною. Квартира є неподільною, бо неможливо організувати дві ізольовані квартири. Спірна квартира на теперішній час є спільною частковою власністю її та сестри. Визначити порядок користування квартирою, бо жила площа кімнат складає 16,7 кв.м., 17,8 кв.м., 12,9 кв.м., що більше, аніж становить частка відповідача в спільному майні - 11,85кв.м. жилої площі. Відповідач, що залишається зареєстрованою в спірному помешканні, в квартирі не проживає з 2005 року, комунальні послуги не сплачує, її речей в помешканні немає. Фактично в кватирі проживає позивач із сином - ОСОБА_4, 2006р.н., який за станом здоров'я потребує спокійної обстановки без сварок.

Враховуючи незначність частки відповідача в спільній квартирі, неможливість поділу квартири з виділом частки відповідача в натурі, а також неможливість спільного володіння і користування квартирою через негативні відносини між сторонами, беручи до уваги забезпеченість відповідача іншим житлом (двокімнатної квартири АДРЕСА_4; частини триповерхового будинку АДРЕСА_3; квартири в м. Харкові; права користування квартрою померлого чоловіка № АДРЕСА_11), просила: припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку спірної квартири НОМЕР_1 із стягненням на її користь грошової компенсації; визнати за позивачем право власності на 1/4 частку цієї квартири; визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у цій квартирі із зняттям з реєстраційного обліку; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В своєму відзиві на позов відповідач ОСОБА_5 зазначила, що квартира НОМЕР_1 є подільною річчю, позбавлення її права на частку в цій квартирі, що не є незначною, завдасть істотної шкоди її інтересам і інтересам її неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6, який також в квартирі зареєстрований. Все наведене у позові майно перебуває у стадії прийняття спадщини, тому немає підстав вважати її забезпеченою іншим житлом і іншою власністю (т. 1 .а.с. 57-59).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 і визнано право власності ОСОБА_3 на цю частку. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 148055грн.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та знято її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80грн., витрати на проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 2500грн., а всього 3204,80грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1480,55грн.

Після набрання законної сили даним рішенням провести взаємозалік грошових зобов'язань шляхом вирахування із суми в розмірі 148055,грн., внесеної ОСОБА_3 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, грошової суми у розмірі 3204,80грн. на користь ОСОБА_3 та грошової суми у розмірі 1480,55грн. на користь держави, у зв'язку з чим перерахувати ОСОБА_2, в рахунок стягнення грошової компенсації вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, 143369,65грн., з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (розрахунковий рахунок - 1792; банк отримувача - Держказначейська служба України, м. Київ; код банку - 820172; код ЄДРПОУ - 26288796), внесені ОСОБА_3, за квитанцією №0.0..1 від 17.10.2018 року (Маріупольська філія ПАТ КБ «ПриватБанк») на розрахунковий рахунок, що буде вказаний ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, який підтримав доводи скарги довірительки, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_3, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність належним чином повідомленої про дату, час і місце судового засідання відповідача ОСОБА_2, яка надала заяву про розгляд справи у її відсутність, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, за таких підстав.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2) є власницею ? частин квартири АДРЕСА_1, власницею іншої ? частини квартири є рідна сестра позивача - відповідач ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 9-10, 14-18, 125-126,

В зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 із сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 6, 11-13, 30-31, 48, т. 2 а.с. 53).

За даними КСН «Кальміуський» в спірній квартирі ОСОБА_2 не проживає з 2005 року (т. 1 а.с. 26).

В ході розгляду справи 26.04.2018р. в спірному помешканні зареєстровано сина відповідача - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 67).

ОСОБА_5 згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.207р., що набуло чинності 03.07.2017р., є власницею: квартири АДРЕСА_4 зареєстрована за ОСОБА_2, успадкованої за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.; 9/20 частин жилого будинку АДРЕСА_3; 9/20 частин квартири АДРЕСА_5 (т. 1 а.с 27-28, 37-38, 102-128, 135-136, 154-157, 174-175, 198, 201, 204, 207, 209, 214-241).

За даними спадкової справи № 17-2017 відкрито спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_10 (батька неповнолітнього сина відповідача - ОСОБА_8), який за життя заповідав належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_11 синові ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_8, повідомивши, що ця квартира була придбана за спільні кошти подружжя - її та чоловка ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 158-159, 179-189).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 14-с від 12.07.2018р. визначена вартість ? частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 148055грн. (т. 1 а.с. 88-97), яка внесена позивачем ОСОБА_3 внесено на депозитний рахунок суду в ТУ ДСА України в порядку ч. 2 ст. 365 ЦК України (т. 1 а.с. 243-244).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст. 365 ЦК України і сукупності таких обставин: частка відповідача ОСОБА_2 у спільному майні (? частина квартири НОМЕР_1) в порівнянні із часткою позивача ОСОБА_11 (3/4 частини цієї квартири) є незначною і її неможливо виділити в натурі з організацією двох ізольованих жилих приміщень в межах багатоквартирного будинку; наявність у відповідача у власності іншого нерухомого майна, в тому числі іншої двохкімнатної квартири АДРЕСА_4, де вона фактично проживає із дитиною, а також 9/20 часток жилого будинку загальною площею 346 кв.м. Дніпропетровській області та 9/20 часток квартири АДРЕСА_5 прийняття сином відповідачки - ОСОБА_8 за заповітом на його імя від імені батька (ОСОБА_10), померлого ІНФОРМАЦІЯ_3., квартири АДРЕСА_11 Виконання рішення про припинення частки у спільному майні згідно положень ч. 2 ст. 365 ЦК України забезпечено попереднім внесенням позивачем вартості спірної частки на депозитний рахунок суду, розмір якої встановлено експертизою. Припиняючи право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири з виплатою їй грошової компенсації, суд з наявних у справі доказів зровиби висновок, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та члену її сім'ї - сина ОСОБА_6, які в достатній мірі забезпечені житлом. У зв'язку з прийняттям рішення про припинення частки відповідача в спільній власності, відомостей про фактичне проживання в спірній квартирі лише позивача із сином, та непроживання відповідача в цьому помешканні з 2005 року, і реєстрацію неповнолітнього сина відповідача в цьому житлі лише 26.04.2018р. у зв'язку з пред'явленням сестрою даного позову до неї, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 втратила право користування цим жилим приміщенням, оскільки не будучи членом сім'ї власника, в спірній квартирі не проживає, не оплачує комунальні послуги, квартира нею покинута добровільно.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

За змістом роз'яснень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Аналіз положень ст. 365 ЦК України свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всії обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Такі правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018р. по справі № 908/1754/17, від 14.11.2018р. по справі № 757/22202/15-ц, від 20.12.2018р. у справі № 359/6303/15-ц.

Ухвалюючи рішення, суд вважав доведеними у виниклому між сторонами спорі наявність двох критеріїв, регламентованих п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України.

Суд встановив, що частка відповідача ОСОБА_2 у спільному майні (? частина квартири АДРЕСА_1 - в обчисленні житлової площі 11,85кв.м., загальної площі - 18,39кв.м.) в порівнянні із часткою позивача ОСОБА_11 (3/4 частини цієї квартири - в обчисленні житлової площі 35,55кв.м., загальної площі -55,13кв.м.) є незначною і її неможливо виділити в натурі з організацією двох ізольованих жилих приміщень в межах багатоквартирного будинку (п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК). З цим колегія суддів погоджується, зважаючи на наведені порівняльні характеристики часток сторін у спільному майні.

В ході судового розгляду справи не підтверджено технічної можливості поділу спірної квартири з трьома жилими кімнатами площами 12,9кв.м, 17,8кв.м, 16,7кв.м (сумарна жила площа 47,4кв.м, загальна площа 73,5кв.м) в натурі з організацією двох ізольованих квартир площами, наближеними до ідеальних часток сторін (3/4 і ?), із самостійними виходами, та можливості виділу в натурі частки відповідача зі спільного об'єкту нерухомості, що становить трикімнатну квартиру, розташовану на четвертому поверсі девятиповерхового багатоквартирного будинку (т. 1 а.с. 19-21).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з твердженням в рішенні суду про неможливість виділу в натурі її частки в спільному майні. Проте, зворотнього в порядку ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач не довела.

Ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не спростовано наявності стверджуваного позивачем критерію про неподільність спірного майна (п. 2 ст. 365 ЦК України), що взяв за основу суд.

В такому випадку посилання суду на технічну неподільність в натурі спірної квартири між двома власниками з організацією двох окремих квартир, як на загальновідому обставину, на що звертає увагу відповідач в апеляційній скарзі, не призвело до неправильного вирішення справи.

Безумовно, при розв'язанні даного спору будь-який пункт з п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України слід розглядати в призмі п. 4 ч. 1 цієї статті, згідно із якою право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною для співвласника та членів його сім'ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такі правові висновки зведені у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-68цс14.

Як з'ясовано і це підтверджено неспростованими відомостями житлової організації, відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі з 2005 року (т. 1 а.с. 26).

В квартирі фактично проживає позивач ОСОБА_3 із сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 32).

Відповідач ОСОБА_2 з 2005 року проживала в двохкімнатній квартирі АДРЕСА_4, яка належить їй на праві власності і де вона може проживати і надалі.

І в ході вирішення питання про припинення частки відповідача у спільному майні, відповідачем не заявлялося вимог про визначення порядку користування спірним жилим приміщенням, оскільки ОСОБА_2 для проживання її із дитиною тривалий час з 2005 року використовується вищевказана інша квартира № 125.

Відтак, житлові права відповідача в даному впадку не будуть порушені, як погоджується колегія суддів з таким твердженням в оскаржуваному рішенні суду.

Відповідач не надала жодних доказів на підтвердження факту її проживання та дитини у спірній квартирі, несення витрат з оплати комунальних послуг, витрат з утримання майна в належному технічному стані, а тому твердження відповідача про завдання їй істотної шкоди рішенням суду про припинення право власності на частку в квартирі і потребування нею цього житла саме для проживання є безпідставними і неаргументованими.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення оскаржуваним рішенням прав неповнолітньої дитини відповідача, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідач ОСОБА_2 має дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який за неспростованим повідомленням позивача з народження і на момент пред'явлення позову був зареєстрований в АДРЕСА_11 що є спадковим майном, яке залишилось дитині за заповітом його батька - ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 182-185).

За повідомленням позивача в суді апеляційної інстанції дитина ОСОБА_8, який жодного дня не проживав в спірній квартирі, відвідував дитячі заклади за місцем свого проживання із матір'ю ОСОБА_2 - в квартирі АДРЕСА_4. Ці обставини відповідачем і її представником не спростовані в ході апеляційного перегляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході судового провадження дитина відповідача - ОСОБА_8 був зареєстрований в спірному помешканні - квартирі АДРЕСА_1 - 26.04.2018р., за відсутності будь-яких доказів про фактичне проживання дитини в цьому помешканні (т. 1 а.с. 6, 67).

Відповідачем при цьому не наведено аргументації практичної необхідності реєстрації місця проживання дитини в спірному помешканні, що було змінено впродовж учбового року. Така дія відповідача, як впевнилась колегія суддів, була обумовлена виниклим спором по данному житловому приміщенню, чим штучно створені умови для висування доводу, в тому числі і в апеляційній скарзі, про порушення прав неповнолітньої дитини і завдання істотної шкоди інтересам сина таким припиненням частки ОСОБА_2 в спірному майні.

Враховуючи наведені обставини, а також беручи до уваги той факт, що в даному спорі не заявлено вимог до дитини відповідача, то відсутні підстави для зведення висновку в межах даної справи про порушення прав неповнолітньо го ОСОБА_8.

Як з'ясовано, ? частини спірної квартири НОМЕР_1 не є єдиною приватної власністю відповідача.

З наявних у справі реєстраційних відомостей, даних відкритих спадкових справ, у власності відповідача ОСОБА_2 є: двохкімнатна квартира АДРЕСА_4, в якій проживає фактично відповідач із дитиною; 9/20 спадкового жилого будинку загальною площею 346кв.м. в м. Підгородне Дніпропетровської області, 9/20 частин спадкової трикімнатної квартири в м. Харкові (спадщина батька ОСОБА_2); а також у стадії реалізації знаходиться заповіт ОСОБА_10, який заповідав своє майно (в т.ч. квартиру АДРЕСА_11) своєму синові - ОСОБА_8, 2006р.н., від імені якого звернулась до нотаріальної контори його мати - ОСОБА_2

Таким чином, як правильно визначився суд першої інстанції, відповідач із сином в достатній мірі забезпечені житлом і припинення право відповідача на ? частину спірного житла, не завдасть істотної шкоди її інтересам, що робить можливим застосування до спірних віносин положень ст. 365 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово в своїх рішеннях наголошував на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів подібної категорії справ є вирішення конфлікту між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов'язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і апеляційним судом неодноразово спрямовувалась увага сторін по даній справі на можливість досягнення згоди між сторонами на предмет спору на будь-якій стадії судового процесу. Проте, вжиті судами заходи не призвели до позитивного результату: сторони залишилися перебувати у конфліктних відносинах, відомості про їх примирення відсутні. Цим підтверджується неможливість спільного володіння і користування ними спірною квартирою через негативні відносини між сторонами.

Судом об'єктивно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивача ОСОБА_3, не проживає з нею та не веде із нею спільного господарства, довготривалий час не використовує спірну квартиру для проживання.

Наявні у справі відомості про оплату комунальних послуг (електроенергія, підприємство «Комунальник», газ, квартплата, вода, тепло), дані про встановлення вікон свідчать про їх сплату позивачем ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 22-25, т. 2 а.с. 54-56).

З урахуванням того, що в ході вирішення питання про припинення частки відповідача у спільному майні відповідачем не заявлялося вимог про визначення порядку користування спірним жилим приміщенням між сторонами, які мають довготривалий час неприязні стосунки, в поєднанні з незаперечуваним сторонами фактом неможливості спільного використання квартири НОМЕР_1, технічна можливість реального поділу якої не доведена, беручи до уваги документально підтверджену наявність житла та декількох об'єктів нерухомого майна у власності у відповідача та її дитини, що свідчить про достатнє забезпечення їх житлом, зокрема безпосередньо і в цій місцевості - в місті Маріуполі, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду про наявність фактажно-правових підстав, унормованих ст. 365 ЦК України, для припинення частки відповідача у спільному майні.

Таким чином, суд першої інстанції, виконавши своє основне завдання, вирішив спір по суті, не породжуючи умов для нових спорів між сторонами щодо користування та розпорядження спірним майном. Розв'язання спору протилежним чином загострило б відносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з приводу використання спільного майна, зважаючи на неможливість окремого використання ними спільних побутових приміщень, ускладнило б відносини створенням умов для нових спорів щодо користування та розпорядження майном, яке залишалось би у спільній власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При визначенні розміру грошової компенсації відповідачеві за її ? частку квартири АДРЕСА_1 суд взяв до уваги висновок будівельно-технічної експертизи від № 14-с від 12.07.2018р., за яким вартість цієї частки квартири становить 148055грн. Визначений експертним шляхом розмір спірної частки майна сторонами не оспорений.

З урахуванням повного відшкодування вартості частки у вигляді регламентованої ст.ст. 358, 365 ЦК України і задепонованої на рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області грошової компенсації вартості ? частки, визначеної експертом, дотримано, як впевнилась колегія суддів, балансу майнових прав сторін.

Сукупність вищезазначених обставин надала суду першої інстанції підстави для твердження про незавдання таким способом розв'язання спору істотної шкоди інтересам співвласника.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про припинення права відповідача на частку у спільному майні, присудження на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за цю частку та визнання права власності на неї за позивачем ОСОБА_3

Разом з тим вжитий судом механізм виконання судового рішення шляхом вирахування (взаємозаліку) коштів присудженого судового збору (3204,80грн. - на користь ОСОБА_3, 1480,55грн. - в дохід держави ) з суми задепонованої на рахунку суду грошової компенсації не ґрунтується на положеннях ст. 265 ЦПК України і не відповідає цілям присудження такої грошової компенсації, якою забезпечується право відповідача на придбання іншого, наближено рівноцінного, об'єкту (частки) нерухомого майна. Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в даній частині про порушення права відповідача на отримання повної суми грошової компенсації.

Згідно із п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України в резолютивній частині рішення зазначається, серед іншого, розподіл судових витрат.

Відтак, рішення суду в частині виплати грошової компенсації, задеопонованої на рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, що були внесені за квитанцією № 0.5.1 від 17.10.2018р. (Маріупольська філія ПАТ КБ «ПриватБанк»), в частині стягнення судового збору на користь сторони і в дохід держави підлягає виконанню окремо по кожній позиції.

Рішення суду в наведеній частині проведення взаємозаліку грошових зобов'язань (абзац 8 резолютивної частини) підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, розірвання шлюбу, чи наявність інших фактів, що свідчать про вибуття особи зі складу сім'ї власника житла, не позбавляють таку особу права проживати у житловому приміщенні. З огляду на те, що право користування приміщенням колишнього члена сім'ї власника нічим не відрізняється від такого права чинного члена сім'ї власника.

Окрім того, у ст. 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У зв'язку з прийняттям судового рішення про припинення частки у спільному майні з відповідню грошовою компенсацією, що ґрунтується на законі, враховуючи, що у спростування доводів позивача про те, що сторони перестали бути членами однієї родини, відповідачем не представлено жодних доказів, рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням, є правильним і таким, що відповідає положенням ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересуваня та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції Закону № 888-VIII від 10.12.2015р.: зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, в тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування ґрунтується на положеннях ст. 391 ЦК України, а рішення в частині похідної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири не суперечить положенням ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересуваня та вільний вибір місця проживання в Україні».

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення в частині проведення взаємозаліку з порушенням норм матеріального і процесуального права, таке рішення у відповідній частині за положеннями п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню згідно вищенаведеного мотивування.

Порушень норм процесуального права, з якими законодавець пов'язує підстави для скасування судового рішення в цілому або які б могли призвести до неправильного вирішення справи по суті спору, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2018 року в частині проведення взаємозаліку грошових зобов'язань (абзац 8 резолютивної частини) - скасувати.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення після слів «148055 (сто сорок вісім тисяч п'ятдесят п'ять) гривень 00 копійок» доповнити словами: «які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, що були внесені за квитанцією № 0.5.1 від 17.10.2018р. (Маріупольська філія ПАТ КБ «ПриватБанк»).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко