ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5852/19 Справа № 213/1421/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 рокуДніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного майна, набутого у фактичних шлюбних стосунках без державної реєстрації шлюбу

за апеляційною ОСОБА_1

на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 28 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

24.05.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 предметом якого є встановлення факту їх проживання однією сім`єю без шлюбу з жовтня 2003 року по березень 2017 року; визнання права їх спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль ДЕУ «Ланос» 2007 року випуску та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок компенсації Ѕ частки вищезазначеного майна їх вартості у розмірі 136850,00 грн. В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що в період з жовтня 2003 року по березень 2017 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних стосунках між собою без державної реєстрації шлюбу і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 сторони придбали за спільні сімейні кошти вищезазначену квартиру, право власності на яку, за спільною домовленістю, було зареєстровано на відповідача. Крім того, в 2015 році за спільні сімейні кошти був придбаний спірний автомобіль, який також, за спільною домовленістю, був зареєстрований на відповідача. В березні 2017 року вони припинили спільне проживання і позивач багато разів пропонувала відповідачу добровільно вирішити питання по розподілу їх спільного майна, проте ці пропозиції були проігноровані відповідачем (а.с.4-5,55-56).

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 28 березня 2019 року у задоволенні позовним вимог відмовлено (а.с.201-204).

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема застосування судом 1 інстанції норм права, які не підлягали застосуванню, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю (а.с.211-212).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони, які не знаходились в зареєстрованому шлюбі мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9), що у свою чергу відповідачем не оспорювалось.

Судом також встановлено, що відповідач є власником трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 118)

Згідно довідки МВС України, наданої на офіційне звернення адвоката Жук В.В., яка була прийнята сторонами без заперечень, за ОСОБА_2 інформація про зареєстроване авто відсутня (а.с. 188).

Позивач разом з дитиною зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично мешкає у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно записів в трудовій книжці відповідача, він у 2015, 2016 роках працював в Магаданській області Російської Федерації (а.с.89).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження спільного проживання без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2003 року по березень 2017 року.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст.3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Зі справи не вбачається, що сторони протягом зазначеного позивачкою часу дійсно спільно проживали як чоловік та жінка однією сім`єю та за спільні кошти придбали спірне майно, а тому доводи апеляційної скарги про застосування судом 1 інстанції норм права, які не підлягали застосуванню та посилання на те, що судом у судому рішенні не вказано того, що відповідач не надавав жодних спростувань з приводу пояснень позивача про спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - не заслуговують на увагу з огляду на таке.

При розгляді спорів про поділ майна, набутого за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно встановити факт спільного проживання, пов`язаність сторін спільним побутом, наявність між ними взаємних прав та обов`язків тощо.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. (Аналогічна позиція викладена у Постанову ВС від 21.02.2019 по справі № 61-46124 св 18).

Однак позивачем не було надано доказів того, що майно було придбане сторонами дійсно в наслідок спільної праці, ведення спільного господарства, відомостей про джерело набуття такого майна тощо.

А посилання апелянта на свідчення лише свідків, які були допитані під час розгляду справи в суді 1 інстанції, для даної категорії справ не достатньо, зокрема рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно вказав, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя та дійшов обґрунтованого висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо спільного проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тобто наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин, що притаманні подружжю, у зв`язку із чим правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд 1 інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, таким чином оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 28 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначенні чинним законодавством.

Судді: