КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року

м. Київ

справа № 760/19419/18

провадження № 22-ц/824/2966/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Громадська організація «Союз імміграційних адвокатів та консультантів України»

треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державна міграційна служба України

розглянув у порядку письмово провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року у складі судді Оксюти Т.Г.

у справі за позовом ОСОБА_1 до громадської організації «Союз імміграційних адвокатів та консультантів України», треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державна міграційна служба України про визнання громадянства та зобов'язання виконати умови договору, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про визнання громадянства та зобов'язання виконати умови договору.

В обґрунтування вимог зазначав, що 28 березня 2018 року між ним та громадською організацією «Союз імміграційних адвокатів та консультантів України» було укладено договір №103/18, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався 27 травня 2018 року забезпечити організацію проведення лекції на тему «Особливості місцевого самоврядування в Україні. Стан міграції населення в Одеській області та особливості самоврядування у зв'язку з великою кількістю іммігрантів на території громад», а позивач повинен був прочитати дану лекцію. Проте, листом від 03 травня 2018 року відповідач повідомив позивача про розірвання договору з підстав того, що позивач при укладанні даного договору повідомив неправдиві відомості. Зокрема, у пункті 1.4 договору зазначено, що підписанням цього договору виконавець гарантує, що він обізнаний в особливостях самоврядування в Україні в цілому так і в конкретному регіоні, що відповідає предмету цього договору, займав відповідні посади, є громадянином України та постійно проживає на території України. Відповідач зазначив, що позивач не є громадянином України і на підставі пункту 4.2 договору надіслав лист про розірвання договору.

На думку позивача, висновки про відсутність у нього громадянства відповідач зробив на підставі результатів службового розслідування щодо підстав оформлення позивачу паспорта громадянина України від 21 жовтня 2016 року. Проте, у вказаному висновку не констатовано факт відсутності у позивача громадянства України, про що також зазначено у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року.

Вказував, що підстав для розірвання договору з ним у відповідача не було, у зв'язку із чим просив визнати, що він є громадянином України та зобов'язати громадську організацію «Союз імміграційних адвокатів та консультантів України» виконати договір №103/18 від 28 березня 2018 року шляхом укладання додаткової угоди, в якій визначити нову дату проведення вищезазначеної лекції.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 13 грудня 2018 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, оскільки уважає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції, порушуючи права позивача, передбачені статтею 43 ЦПК України, відмовив у розгляді справи в порядку загального позовного провадження. Крім того, зазначає, що станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції не існувало жодного судового рішення чи рішення інших повноважних органів державної ради щодо припинення або позбавлення позивача громадянства України, однак суд не взяв вказане до уваги, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Від представника третьої особи Державної міграційної служби України - Білоконь Н.О. 22 січня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що Державна міграційна служба України погоджується з усіма висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання ОСОБА_1 громадянином України, а тому вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судами різних інстанцій було встановлено преюдиційні факти відсутності факту набуття позивачем громадянства України у результаті його належності до громадян колишнього СРСР та постійного проживання на території України на момент проголошення її незалежності. Окрім того, не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема, набуття громадянства України громадянином іншої держави. У зв'язку з тим, що вимога позивача про зобов'язання виконати умови договору є похідною від вимоги про визнання позивача громадянином України, суд відмовив у її задоволенні, встановивши, що договір був правомірно розірваний у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 28 березня 2018 року між позивачем та громадською організацією «Союз імміграційних адвокатів та консультантів України» було укладено договір №103/18, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався забезпечити організаційно проведення лекції на тему «Особливості місцевого самоврядування в Україні. Стан міграції населення в Одеській області та особливості самоврядування у зв'язку з великою кількістю іммігрантів на території громад», а позивач зобов'язався прочитати дану лекцію. Послуги малибути надані в приміщенні Київської торгово-промислової палати 27 травня 2018 рокуз 14.00 год. до 17.00 год.

Листом від 03 травня 2018 року відповідач повідомив позивача про дострокове розірвання/припинення договору з підстав того, що позивач при укладанні даного договору повідомив неправдиві відомості. Відповідач зазначив, що йому стало відомо про існування документів, які дають підстави сумніватися у наявності у позивача громадянства України і тому на підставі пункту 4.2 договору надіслав лист про розірвання договору.

Висновки про відсутність у позивача громадянства України відповідач зробив на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив суд визнати, що він, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Новогагатли Хасавюртівського районуРеспубліки Дагестан, є громадянином України.

Обґрунтовуючи відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, суд першої інстанції зазначив наступне.

15 вересня 2016 року до ГУ ДМС в Одеській області надійшла заява громадської організації «Альтернативна реальність» від 14 вересня 2016 року №14-1/09 стосовно проведення перевірки законності документування Голови Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_1 паспортом громадянина України.

Відповідно до пункту 10.4 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», затвердженого наказом МВС України від 13 квітня 2012 року №320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401, ГУ ДМС України в Одеській області проведено службове розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянину ОСОБА_1

Надані Головним управлінням в Одеській області матеріали, свідчили про те, що ОСОБА_1 не був зареєстрований на території України ані станом на 24 серпня 1991 року, ані на 13 листопада 1991 року, до його паспорта громадянина колишнього СРСР не міг бути внесений запис «громадянин України», оскільки він прописався на території України після 01 травня 1995 року, а також він не набував громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

За результатами службового розслідування 21 жовтня 2016 року було складено висновок, відповідно до якого вважалося, що паспорт громадянина України, виданого на ім'я ОСОБА_1, оформлено з порушенням законодавства, оскільки підстав уважати його громадянином України немає.

На підставі вищевикладеного, ДМС України дійшла висновку, що паспорт громадянина України серії ОК №021029, виданий Київським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області 26 серпня 2016 року на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.Новогагатли Хасавюртовського району Республіки Дагестан, вважати недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню відповідно до пункту 10.4 наказу МВС України «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» від 13 квітня 2012 року №320.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України про визнання протиправним та скасування вказаного висновку відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано висновок ГУ ДМС України в Одеській області від 21 жовтня 2016 року №239/2016 за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року скасовано, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року залишено в силі.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначила, що висновки суду апеляційної інстанції щодо набуття позивачем громадянства України у результаті його належності до громадян колишнього СРСР та постійного проживання на території України на момент проголошення її незалежності спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, а тому висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильними, а суд апеляційної інстанції помилково скасував таке законне та обґрунтоване рішення.

Одеський окружний адміністративний суд у своїй постанові від 07 серпня 2017 року дійшов висновку, що відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року постійно проживали на території України. Факт постійної реєстрації ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року документально не підтверджується.

Таким чином, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції з посиланням на статтю 82 ЦПК України зазначив, що судами різних інстанцій неодноразово було встановлено преюдиційні факти відсутності факту набуття позивачем громадянства України у результаті його належності до громадян колишнього СРСР та постійного проживання на території України на момент проголошення її незалежності.

Основними нормативно-правовими актами, якими регулюється питання громадянства є Конституція України, Закон України «Про громадянство України», укази Президента України, міжнародні договори України тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - це правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що набув громадянства України на підставі пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», відповідно до яких громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Факт набуття ОСОБА_1 громадянства України на вказаній вище підставі підтверджувався паспортом серії КЕ №186205 від 28 лютого 1996 року, виданого Київським РВ УМВС України в Одеській області, який був втрачений, а взамін видано паспорт серії ОК №021029 від 26 серпня 2016 року, який і був визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про громадянство України» громадянство України припиняється: внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

У статті 18 Закону України «Про громадянство України» визначені випадки виходу особи з громадянства України та зазначено, що датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

У статті 19 Закону України «Про громадянство України» визначені підстави для втрати громадянства України та вказано, що датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

При цьому у статті 2 Закону України «Про громадянство України» закріплено принципи законодавства України про громадянство, зокрема, принципи запобігання виникненню випадків безгромадянства та неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.

Таким чином, висновок ГУ ДМС України в Одеській області жодним чином не свідчить про те, що ОСОБА_1 добровільно вийшов з громадянства України, втратив громадянство чи його громадянство припинилось з підстав, передбачених міжнародними договорами України. До того ж, у матеріалах справи відсутній Указ Президента України, яким припинено громадянство України ОСОБА_1, також як і відсутні докази того, що ОСОБА_1 є громадянином іншої держави.

Враховуючи викладене, сам по собі факт визнання ГУ ДМС України в Одеській області недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_1, не свідчить про припинення ОСОБА_1 громадянства.

Такого ж висновку дійшов Одеський окружний адміністративний суд у своїй постанові від 07 серпня 2017 року, де зазначено, що висновок ГУ ДМС України стосується визнання недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_1 і не є рішенням щодо позбавлення позивача громадянства України.

Отже, враховуючи принцип неможливості позбавлення громадянина України громадянства України та відсутність Указу Президента України щодо припинення громадянства України ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_1 громадянином України саме з тих підстав, що існують преюдиційні факти про незаконність набуття позивачем громадянства України.

Разом з тим, суд першої інстанції, посилаючись на пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 3 від 31.03.1995 року та лист Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», дійшов правильного висновку, що підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання позивача громадянином України є те, що факти щодо, зокрема, належності до певної національності; набуття громадянства України громадянином іншої держави не можуть бути встановлені в судовому порядку.

З урахуванням викладеного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання ОСОБА_1 громадянином України відсутні, у зв'язку із чим правильно відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Окрім того, ОСОБА_1 у своєму позові просив зобов'язати громадську організацію «Союз імміграційних адвокатів та консультантів України» виконати договір №103/18 від 28 березня 2018 року шляхом укладання додаткової угоди, в якій визначити нову дату проведення лекції на тему «Особливості місцевого самоврядування в Україні». Стан міграції населення в Одеській області та особливості самоврядування у зв'язку з великою кількістю іммігрантів на території громад».

Так, судом установлено, що 28 березня 2018 року між позивачем та громадською організацією «Союз імміграційних адвокатів та консультантів України» укладено договір №103/18.

У пункті 1.4 договору зазначено, що підписанням цього договору виконавець гарантує, що він обізнаний в особливостях самоврядування в Україні в цілому, так і в конкретному регіоні, що відповідає предмету цього договору, займав відповідні посади, є громадянином України та постійно проживає на території України.

За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір є договором про надання послуг. Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Листом від 03 травня 2018 року відповідач повідомив позивача про дострокове розірвання/припинення договору у зв'язку з тим, що позивач при укладанні даного договору повідомив неправдиві відомості щодо свого громадянства. Як на підставу розірвання договору відповідач послався на пункт 4.2 договору, згідно з яким у випадку, якщо одна із сторін надала неправдиву/недостовірну інформацію, що стосується умов цього договору, винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні понесені нею збитки в повному обсязі, а договір може бути розірвано на вимогу однієї зі сторін даного договору.

Таким чином, ураховуючи те, що відомості про громадянство ОСОБА_1 є суперечливими та недостовірними, оскільки паспорт громадянина України ОСОБА_1 відповідно до рішення суду підлягає знищенню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір було розірвано правомірно в установленому законом порядку.

Окрім того, ані договором, укладеним між позивачем та відповідачем, ані законом не передбачено, що одним із наслідків порушення замовником своїх зобов'язань за договором про надання послуг є обов'язок (необхідність) укладення додаткової угоди та визначення іншої дати виконання зобов'язання.

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що вимога про зобов'язання відповідача виконати договір №103/18 від 28 березня 2018 року шляхом укладення додаткової угоди із зазначенням нової дати проведення лекції є похідною від вимоги про визнання громадянства, яка, як встановлено судом, задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування ухвали і постановлення нової, а тому, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай