У Х В А Л А

4 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 761/3884/18

Провадження № 14-36 цс 19

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С. , Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до Держави Україна в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Адміністрація Держприкордонслужби), Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, відшкодування матеріальних і моральних збитків

за касаційною скаргою позивача на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року і

в с т а н о в и л а :

31 січня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Адміністрації Держприкордонслужби;

- стягнути з Державної казначейської служби України матеріальну шкоду в розмірі 27 618 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Позивач зазначала, що 27 січня 2017 року придбала туристичну путівку до Єгипту вартістю 24 418 грн для своєї сім'ї: чоловіка та двох дітей. Вказала, що 25 лютого 2017 року при проходженні паспортного контролю працівники Держприкордонслужби нібито виявили в її закордонному паспорті підроблену печатку, якою завірені установчі дані та фото дитини.

Того ж дня за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів), щодо позивача було розпочато кримінальне провадження, про що внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000073. 27 червня 2017 року була прийнята постанова про закриття вказаного кримінального провадження.

Позивач вважає, що посадові особи Адміністрації Держприкордонслужби діяли з порушенням встановленого законом порядку й унеможливили її поїздку з сім'єю на відпочинок. Стверджує, що протиправними діями посадових осіб Адміністрації Держприкордонслужби їй були заподіяна матеріальна та моральна шкода.

Розмір завданої матеріальної шкоди у сумі 27 618 грн обґрунтовує вартістю туристичної путівки (24 418 грн), квитків у напрямку Одеса-Київ (1 600 грн) та у зворотному напрямку (1 600 грн).

Моральну шкоду позивач оцінила у сумі 100 000 грн, мотивувавши приписами частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4.

16 квітня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Мотивував тим, що перевірка паспортного документа візуально або за допомогою технічних засобів на предмет наявності чи відсутності в ньому ознак підроблення є обов'язком уповноваженої особи Держприкордонслужби. Суд вважав, що посадова особа Держприкордонслужби діяла в межах повноважень і мала право не пропустити позивача через паспортний контроль, враховуючи виявлені у паспорті сліди можливого підроблення. Вказав, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності неправомірного рішення, дії або бездіяльності з боку уповноваженої особи Адміністрації Держприкордонслужби чи притягнення цієї особи до відповідальності за відповідні дії.

Суд першої інстанції зазначив, що вимога про визнання протиправними дій Адміністрації Держприкордонслужби відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

27 липня 2018 року Апеляційний суд міста Києва ухвалив постанову, якою скасував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання дій Адміністрації Держприкордонслужби протиправними та закрив за цієї вимогою провадження. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Апеляційний суд підтримав висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вважав, що Адміністрація Держприкордонслужби не є належним відповідачем за позовною вимогою про визнання дій протиправними, яка відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Тому суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в цій частині.

22 серпня 2018 року позивач звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Мотивує скаргу тим, що:

суди попередніх інстанцій мали визначитися з юрисдикцією спору та направити справу до належного суду, а також залучити належних відповідачів до участі у справі з власної ініціативи;

посадові особи окремого контрольно-пропускного пункту (далі - ОКПП) Держприкордонслужби безпідставно і протиправно сприяли відкриттю кримінального провадження щодо позивача, внаслідок чого заподіяли їй матеріальну та моральну шкоду;

з огляду на висновок Верховного Суду Україну, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс 16, обов'язок відшкодувати потерпілому завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої її завдано, а на Державу Україну.

29 серпня 2018 року Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду ухвалою відкрив провадження у справі.

27 вересня 2018 року Адміністрація Держприкордонслужби подала відзив на касаційну скаргу. Просить залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки:

позивач не довела порушення Адміністрацією Держприкордонслужби чи її посадовою особою вимог законодавства;

здійснення прикордонного контролю в аеропорту «Бориспіль» покладено на ОКПП «Київ», який є складовою Держприкордонслужби на рівні з Адміністрацією, але згідно із Законом України «Про Державну прикордонну службу України» не є структурним підрозділом Адміністрації;

у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності неправомірного рішення, дії чи бездіяльності з боку посадових осіб Адміністрації Держприкордонслужби;

позивач визначила розмір шкоди, проте не зазначила відповідно до статті 175 ЦПК України виклад обставин, якими вона обґрунтовує її вимоги, а саме: у чому полягає така шкода; якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу; з яких міркувань позивач виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується;

Адміністрація Держприкордонслужби не була учасником відносин, які виникли 25 лютого 2017 року між позивачем та посадовими особами ОКПП «Київ» і не зобов'язана відповідати за дії посадової особи іншої установи;

позивач, порушуючи статтю 22 ЦК України, не підтвердила факт того, що саме вона понесла витрати, які покладені в основу майнової шкоди;

посадові особи ОКПП «Київ» провели поглиблену перевірку паспортного документа позивача та його даних і встановили ознаки підробки печатки; персонал ОКПП «Київ» не затримував позивача та не вилучав її паспортного документа; посадові особи ОКПП «Київ» діяли у межах наданих повноважень.

У відзиві Адміністрація Держприкордонслужби також просить розглядати справу за участю її представника.

5 грудня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

16 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

З огляду на те, що у касаційній скарзі є доводи про порушення судами правил предметної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Таким чином, розгляд цивільної справи у суді касаційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України. І лише у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Велика Палата Верховного Суду перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, § 25).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Axen v. Germany», § 28).

Крім того, ЄСПЛ визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду (рішення від 25 квітня 2002 року). У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права, а саме тлумачення норм Цивільного кодексу.

ЄСПЛ вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду створила учасникам процесу у справі № 761/3884/18 належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що касаційна скарга позивача на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року розглядатиметься без повідомлення та виклику учасників справи, Велика Палата Верховного Суду відмовляє у задоволенні клопотання Адміністрації Держприкордонслужби про розгляд справи з викликом сторін за участі представника цього відповідача у судовому засіданні.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, відшкодування матеріальних та моральних збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року.

2. Відмовити у задоволенні клопотання Адміністрації Державної прикордонної служби України про розгляд справи з викликом сторін за участі у судовому засіданні представника цього відповідача.

3. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 27 лютого 2019 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

4. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
О. Р. КібенкоВ. Ю. Уркевич
В. С. КнязєвО. Г. Яновська
Л. М. Лобойко