РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року Рівненський міський суд Рівненської області

у складі:

головуючої судді Смолій Л.Д.

при секретарі судового засідання - Хлуд І.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рівному цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,

встановив:

ОСОБА_2 у своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, посилаючись на те, що вона є членом Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права". Вказує, що уродженкою м. Омськ, була зареєстрована та проживала разом із малолітньою донькою ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 .

Зазначає, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати позивачами житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Донецька Донецької області, стали причиною їх вимушеного переселення у жовтні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Рівне Рівненської області.

Позивачі зверталися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за результатами розгляду якої рішенням Рівненського міського суду від 18.06.2018 року у цивільній справі №569/7258/18, яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

У позові вказує, що за короткий проміжок часу її життя змінилось докорінно: втратились налагоджений побут та можливість вільного спілкування та розуміння з родичами і друзями, з`явилась невпевненість у завтрашньому дні та відчуття страху за майбутнє дитини, не залишилось надії на повернення додому. Після переїзду з м. Донецька їй довелось пристосовуватись до нових умов життя, зіштовхнулась із чималими труднощами, змушена була перервати відпустку по догляду за дитиною та вийти на роботу на повний день для забезпечення мінімальних життєвих потреб.

Відповідач, який про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся через Посольство Російської Федерації, в судове засідання не з"явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.

Таким чином, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 , уродженка м. Омськ та ОСОБА_3 , уродженка м. Донецьк були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 жовтня 2014 року за № разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вимушені переміститися з АДРЕСА_2 .

На даний час позивач із малолітньою донькою зареєстрована у АДРЕСА_3 , зараз постійно проживають.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2018 року у справі №569/7258/18, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області, України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Обставини, зазначені в заяві та встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, відповідно до вимог ч. ч. 3, 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), не підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні вимог позивачів про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов"язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Враховуючи тривалість порушень прав та законних інтересів позивачів, а саме більше чотирьох років, та врахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя та змушення позивачів докладати зусиль для досягнення звичного життя, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у сумі 1 134 243,18 грн., який на день пред"явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35000 Євро для кожного.

Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов"язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Згідно пункту 2 Будапештського меморандуму, Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об"єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров"я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому суд доходить до висновку про відсутність у неї судового імунітету.

Враховуючи те, що позивачами наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивачів, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для ухвалення рішення про стягнення моральної шкоди на користь позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України задовольнити.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 134 243 (один мільйон сто тридцять чотири тисячі двісті сорок три) грн. 18 коп, що є еквівалентом 35 000 Євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 134 243 (один мільйон сто тридцять чотири тисячі двісті сорок три) грн. 18 коп, що є еквівалентом 35 000 Євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову.

Стягнути з держави Російська Федерація в дохід держави Україна судовий збір в розмірі 17620 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Київським РВ ДМУ УМВС України у Донецькій області 22 травня 2002 року.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Відповідач: Російська Федерація, Посольство Російської Федерації в Україні, м. Київ, Повітрофлотський проспект, буд. 27, 03049.

Суддя -