Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 202/3004/16

провадження № 61-14995 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 406»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року у складі судді Шклярука Д. С. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Куценко Т. Р., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа - обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 406» (далі - ОК «ЖБК № 406»), про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 серпня 1980 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. За час шлюбу у 1990 році ними була отримана кооперативна квартира АДРЕСА_1 . Ордер на житлове приміщення у будинку житлово-будівельного кооперативу № 406 від 26 липня 1990 року № 358 був виданий на ім`я ОСОБА_3 . У зазначеному ордері членами сім`ї були зазначені: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4

Вказувала, що членом кооперативу була бабця відповідача - ОСОБА_5 , яка сплатила тільки вступний внесок, у подальшому всю суму сплатив ОСОБА_2 разом з нею. ОСОБА_3 вибула з членів кооперативу з 17 листопада 1990 року. На підставі протоколу загальних зборів членів ОК «ЖБК № 406» від 24 листопада 1990 року ОСОБА_3 була виключена з членів кооперативу та прийнято членом кооперативу ОСОБА_2 з передачею паю. Станом на 1992 рік вся сума пайового внеску за зазначену квартиру була сплачена в повному обсязі у розмірі 8 795 крб.

20 січня 2007 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано.

Зазначала, що весь пайовий внесок за квартиру був сплачений нею та відповідачем за час шлюбу. Після розлучення з 2007 року її чоловік переїхав проживати у інше житло, а 27 травня 2011 року він знявся з реєстрації зі спірної квартири.

Вважала, що оскільки пайові внески за квартиру були сплачені ними як подружжям, за час перебування у шлюбі, то після повної сплати пайових внесків спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначала, що після розлучення вона залишилась проживати у спірній квартирі та тягар утримання цієї квартири вона несе самостійно. Поділ квартири вони з відповідачем не проводили та будь-яких угод з цього приводу не укладали. У подальшому вона дізналася, що у квітні 2016 року відповідач оформив право власності на спірну квартиру без урахування її прав, як співвласниці, а тому її права порушені.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд визнати за нею права власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 як на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 20 лютого 2007 року, проте із позовом до суду позивач звернулася лише 13 травня 2016 року, тобто після закінчення встановленого законом трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач. При цьому суд зазначив, що із клопотанням про поновлення строку позовної давності позивач до суду не зверталася, причин поважності пропуску строку позовної давності суду не повідомила.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з інших правових підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_1 просила лише визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, проте позовні вимоги нею не уточнювались та позивачкою не зазначалося щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 в цілому чи в частині, а без цих вимог вирішити питання права власності неможливо, оскільки ці питання взаємопов`язані, у зв`язку з чим ці позовні вимоги є передчасними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 202/3004/16 з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції як підстава для відмови у позові зазначено пропуск нею строку позовної давності, відраховуючи його з моменту розірвання шлюбу, тобто з 2007 року. Вважала, що строк позовної давності слід відраховувати не від дати розірвання шлюбу (2007 рік), а від дати порушення її права власності, тобто з 08 квітня 2016 року, коли ОСОБА_2 зареєстрував право власності на всю спірну квартиру, чим і порушив її права. Про реєстрацію прав власності ОСОБА_2 на всю спірну кооперативну квартиру вона дізналася випадково від голови ОК «ЖБК № 406» після реєстрації відповідачем права власності. Таким чином, строк позовної давності слід відраховувати з 08 квітня 2016 року, що повністю відповідає вимогам частини другої статті 72 СК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні її позову, не зазначив підстави та мотиви відмови у позові, не надав правової оцінки наданим сторонами доказам. Вказуючи про те, що нею не зазначалося щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 в цілому чи в частині, а без цих вимог вирішити питання права власності неможливо, оскільки ці питанні взаємопов`язані, у зв`язку з чим ці позовні вимоги є передчасними, жодних посилань на норми закону, мотивації та правової оцінки, на яких ґрунтуються зазначені висновки, апеляційним судом не зазначено.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, оскільки право власності на спірну квартиру він оформив після розірвання шлюбу, пайові внески були сплачені ним за особисті кошти, а позов пред?явлено позивачем з пропуском строку позовної давності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 1980 року по 20 лютого 2007 року.

За час шлюбу у 1990 році бабцею ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була отримана кооперативна квартира АДРЕСА_1 .

Ордер на вказане житлове приміщення у будинку ОК «ЖБК № 406 » від 26 липня 1990 року № 358 було видано виконавчим комітетом Індустріального району м. Дніпропетровська члену кооперативу № 406 - бабці відповідача - ОСОБА_3 на склад сім`ї з 5-ти чоловік: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4

ОСОБА_3 було сплачено лише вступний внесок за спірну квартиру, а 19 жовтня 1990 року її було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до протоколу загальних зборів членів ОК «ЖБК № 406» від 24 листопада 1990 року ОСОБА_3 було виключено з членів кооперативу та прийнято членом кооперативу її онука - ОСОБА_2 , з передачею паю у розмірі 2 820 рублів.

Станом на 1992 рік вся сума пайового внеску за спірну квартиру була сплачена ОСОБА_2 у повному обсязі у розмірі 8 795 рублів, що підтверджується довідкою ОК «ЖБК № 406» від 28 січня 2016 року, а саме: у квітні 1991 року ОСОБА_2 сплатив пайовий внесок у розмірі 175 рублів, у лютому 1992 року - 358 рублів, у серпні 1992 року - 2 тис. рублів, у грудні 1992 року - 3 442 рублів.

20 лютого 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

27 травня 2011 року ОСОБА_2 було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4 , та з цього часу у спірній квартирі він не проживає. Проте ОСОБА_2 з 24 листопада 1990 року по даний час є членом ОК «ЖБК № 406» та головним квартиронаймачем спірної квартири.

ОСОБА_1 з 1990 року по даний час зареєстрована і проживає у спірній квартирі.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Медяник В. А. за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР, який був чинним на час набуття прав на спірну квартиру, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІ1 «Про власність», який був чинним на час проведення повної сплати пайового внеску, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

У пунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз?яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК УУРСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України, який був чинним на час набуття прав на спірну квартиру, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною другою статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові з інших правових підстав, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 просила лише визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, проте позовні вимоги нею не уточнювались та позивачкою нічого не зазначалося щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 в цілому чи в частині, а без цих вимог вирішити питання права власності неможливо, оскільки ці питання взаємопов`язані, у зв`язку з чим ці позовні вимоги є передчасними.

Зазначені висновки апеляційного суду є суперечливими й такими, що позбавляють суд касаційної інстанції визначитись із мотивами судового рішення, оскільки рішення апеляційного суду не містить підстав та мотивів відмови у позові, як і посилань на норми матеріального права, на яких ґрунтуються зазначені висновки апеляційного суду.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на доводи позивачки про те, що пайові внески за спірну квартиру були сплачені подружжям за час шлюбу за спільні кошти та спільними зусиллями, а строк позовної давності нею не пропущено, оскільки про порушення свого права вона дізналася у квітні 2016 року, коли відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру на своє ім?я; належної правової оцінки зазначеним доводам позивача не надав, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи апеляційному суду слід врахувати, що у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта