Справа № 161/2706/18 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/841/19 Категорія: 26 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Киці С.І., Федонюк С.Ю.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідачів - ОСОБА_9 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовними вимогами до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення коштів за договорами позики, який обгрунтував тим, що у період з 10 липня 2013 року по 10 квітня 2014 року він позичив ОСОБА_6 грошові кошти на загальну суму 13000 доларів США, про що були написані відповідні розписки. Так, 10.07.2013 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_6 позику в розмірі 7000 доларів США, 02.10.2013 року ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_1 3000 доларів США, 10.04.2014 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_6 3000 доларів США. У свою чергу ОСОБА_6 зобов`язувалася повернути позичені грошові кошти на першу вимогу позикодавця.

Крім того, позивач зазначав, що кошти ОСОБА_6 брала в борг з метою ведення бізнесу спільно зі своїм сином - ОСОБА_7 , якому позивач також 10 лютого 2014 року позичив 7000 доларів США, а 14 вересня 2014 року - 5000 доларів США.

31 серпня 2015 року відповідачка ОСОБА_6 повернула позивачу 500 доларів США в рахунок повернення боргу відповідача ОСОБА_7 , про що на розписці була зроблена відповідна відмітка.

Решта коштів позичальники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не повертають, уникають зустрічей із ОСОБА_1 та ігнорують його дзвінки. Позивач намагався вирішити спір шляхом звернення до правоохоронних органів, однак, отримав відповідь, що між ним та боржниками склалися цивільно-правові відносини, а тому він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути відповідачки ОСОБА_6 в його користь грошові кошти в розмірі 13 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на момент звернення до суду становить 351 143,00 грн, а також просив стягнути з відповідача ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 11 500 доларів США, що по курсу НБУ станом на момент подання позову становить 310626,00 грн, а також судові витрати по справі.

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що боржником за договором позики від 10.02.2014 року на суму 7000 доларів США просить вважати не ОСОБА_7 , як зазначено у позовній заяві, а ОСОБА_6 , оскільки саме вона позичала у нього зазначену суму коштів, і саме вона повернула йому 500 доларів США в рахунок погашення заборгованості, про що ОСОБА_8 на зворотньому боці розписки і була зроблена відповідна відмітка.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути із відповідачки ОСОБА_6 у свою користь 19 500 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05 лютого 2019 року становить 535 850,00 грн, а з відповідача ОСОБА_7 просив стягнути 5000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05 лютого 2019 року становить 137 400,00 гривень (а.с.109-110).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2019 року у даній справі позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено стягнути із ОСОБА_6 в користь ОСОБА_1 19 500 доларів США, що станом на 12 червня 2019 року за курсом Національного банку України складає 514 312,50 грн, 5 143,13 грн судових витрат та 3000,00 грн витрат на правову допомогу.

Стягнуто із ОСОБА_7 в користь ОСОБА_1 5 000 доларів США, що станом на 12 червня 2019 року за курсом Національного банку України складає 131 875,00 грн, 1318,75 грн судових витрат та 2000 грн на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представники відповідачів апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити, позивач та його представник апеляційні скарги відповідачів заперечили, просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційні скарги відповідачки ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не повернули позивачу позичені грошові кошти, а тому суд стягнув з відповідачів в користь позивача борг за договорами позики.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Із матеріалів справи убачається, що 10 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_6 позику в розмірі 7000 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути позику на першу вимогу позикодавця, про що позичальником була написана відповідна розписка (а.с.15).

02 жовтня 2013 року між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_6 був укладений договір позики, за умовами якого позичальник взяла в борг у позикодавця грошові кошти у розмірі 3000 доларів США та зобов`язалася повернути їх позикодавцю на першу його вимогу, про що була написана відповідна розписка (а.с.17).

Згідно із написаною розпискою 10 квітня 2014 року ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, які зобов`язалась повернути на першу вимогу позикодавця (а.с.16).

Крім того, судом встановлено, що 14 вересня 2014 року позикодавець ОСОБА_1 уклав договір позики із позичальником ОСОБА_7 , відповідно до умов якого ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю на першу його вимогу, про що була написана відповідна розписка (а. с. 18).

Згідно із поданою позивачем розпискою від 10 лютого 2014 року відповідач ОСОБА_7 позичив у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму боргу на першу вимогу позикодавця (а.с.14).

Однак, як було встановлено судом, вказана розписка була написана не ОСОБА_7 , а була написана власноручно ОСОБА_6 .

Про те, що саме відповідачка ОСОБА_6 писала розписки про отримання позики, остання підтвердила, даючи 11 квітня 2016 року показання як свідок слідчому слідчого відділу Луцького ВП ГУНП у Волинській області з приводу заяви ОСОБА_1 щодо заволодіння його коштами (матеріали кримінального провадження долучені до матеріалів цивільної справи).

Крім того, ні відповідачка ОСОБА_6 , ні її представник не заявляла суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет визначення особи, яка написала розписку, і будь-яких доказів, які б спростовували написання зазначеної розписки саме ОСОБА_6 , остання суду не надала.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що договір позики 10 лютого 2014 року на суму 7000 доларів США укладено саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Частиною 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За положеннями зазначених вимог закону договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтвержуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 були укладені договори позики, про що були написані відповідні розписки.

Згідно з написаними розписками позичальники отримали позику і зобов`язувалися повернути грошові кошти на першу вимогу позикодавця.

Проте, позичальники ОСОБА_6 і ОСОБА_7 своїх зобов`язань за договором позики по поверненню позикодавцеві грошових коштів не виконали, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Будь-яких доказів, які б підтверджували повернення позикодавцю позичальниками грошових коштів за договорами позики останні суду не надали.

Також не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що позивачем пропущений строк позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як убачається із написаних розписок, позичальники зобов`язувалися повернути грошові кошти на першу вимогу позикодавця.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що він пред`явив вимогу про повернення боргу до позичальників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 05 грудня 2015 року шляхом направлення на їх електронну адресу електронного листа - вимоги. Дану обставину підтвердила відповідач ОСОБА_6 , надаючи слідчому свої показання як свідок в ході проведення досудового розслідування по кримінальному провадження №0000945 (матеріали кримінального провадження долучені до матеріалів справи).

З врахуванням того, що позикодавець ОСОБА_1 пред`явив до позичальників вимогу про повернення боргу 05 грудня 2015 року, а з позовом до суду звернувся 21 лютого 2018 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності.

Інші доводи апеляційних скарг відповідачів не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді