Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 139/681/17

провадження № 61-29405св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Бонас»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року в складі судді Тучинської Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Денишенко Т.О., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до Приватного підприємства «Бонас» (далі - ПП «Бонас») про визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок та їх розірвання.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі державних актів на землю серії ЯА № 815710 від 19 жовтня 2005 року та серії ЯД № 364478 від 15 червня 2007 року ОСОБА_2 на праві власності належали земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею, 2,0808 га та 1,9706 га відповідно, які розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Вказані земельні ділянки з 21 жовтня 2011 року перебувають в оренді ПП «Бонас» відповідно до договорів оренди від 12 травня 2011 року та 20 травня 2011 року. Договори укладені строком на 15 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. На підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2016 року власником земельних ділянок став ОСОБА_1 .

Позивач звернувся до ПП «Бонас» з листом, у якому просив розірвати договори оренди землі, укладені зі спадкодавцем. У задоволенні такої вимоги відповідач відмовив.

На думку позивача, вказані договори оренди порушують його права як власника земельних ділянок на вільне володіння, користування та розпорядження ними. Тому, просив визнати недійсними та розірвати договори оренди земельних ділянок укладені між ОСОБА_2 та ПП «Бонас».

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 листопада 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що обставин, які б слугували підставами для визнання недійсними та розірвання договорів оренди землі від 12 травня 2011 року та від 20 травня 2011 року, укладених між ОСОБА_2 та ПП «Бонас», під час розгляду справи не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 листопада 2017 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує, що ОСОБА_2 підписувала з ПП «Бонас» заздалегідь підготовлені проекти - бланки договорів оренди землі, в які вже потім вносився рукописний текст щодо строку дії договорів, розміру орендної плати. Вказані умови окремо погоджені не були, тому позивач вважає, що така обставина свідчить про порушення вимог частини першої статті 627 ЦК України про розумність та справедливість умов договору. Зокрема, несправедливою є умова щодо строку дії договору (15 років), оскільки ОСОБА_2 на час укладення договору було 69 років, а такий тривалий строк дії договору створює істотний дисбаланс у правах і обов`язках сторін. Вказаний строк дії договору позбавляє орендодавця права на використання земельної ділянки для власних потреб, а у випадку спадкування не дає можливості спадкоємцю у повній мірі розпоряджатись спадковим майном на свій розсуд. Крім того, заявник вважає, що оспорювані договори не містять всіх істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі».

Відзив/заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 23 травня 2018 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з наступних мотивів.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_2 на підставі державних актів на землю серії ЯА № 815710 від 19 жовтня 2005 року та серії ЯД № 364478 від 15 червня 2007 року була власником земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,0808 га (кадастровий номер :02:001:0250) та 1,9706 га (кадастровий номер :02:001:0249) відповідно, які розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Згідно з договорами оренди землі від 12 травня 2011 року та 20 травня 2011 року вказані земельні ділянки з 21 жовтня 2011 року перебувають в оренді ПП «Бонас». Договори укладені строком на 15 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих позивачеві 14 грудня 2016 року державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори, зареєстрованих у реєстрі за № 1740 та № 1736, позивач із 14 грудня 2016 року є власником земельних ділянок за кадастровими номерами :02:001:0250 та :02:001:0249.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди ( місце розташування та розмір земельної ділянки ); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження ( обтяження ) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін та умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

З аналізу вказаних норм вбачається, що саме по собі встановлення судом відсутності у договорах оренди земельних ділянок окремих умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», не є достатньою та безспірною підставою для застосування судом способів захисту цивільних прав або інтересів, а саме: визнання правочину недійсним. Для визнання недійсними в судовому порядку договорів оренди землі необхідна наявність кількох складових, а саме: відсутність у договорі оренди істотної умови, та, як наслідок, порушення у зв`язку з цим прав та законних інтересів орендодавця, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими складовими.

В касаційний скарзі заявник посилається на те, що в спірних договорах оренди земельних ділянок відсутні такі істотні умови як: об`єкт оренди (кадастровий номер земельної ділянки); умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди чи його частини; умови передачі земельної ділянки орендарю; форми сплати орендної плати, порядок її внесення і перегляду.

Згідно з пунктом 14 розділу «Перехідні положення» Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних фондів господарських товариств.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про заставу» предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Згідно з підпунктом «б» пункту 15 розділу «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається купівля - продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутність у спірних договорах оренди умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Разом з тим твердження ОСОБА_1 про відсутність об`єкта оренди, умов передачі земельної ділянки орендарю є безпідставними, оскільки з спірних договорів оренди апеляційним судом встановлено, що вони містять відомості щодо об`єкту оренди, в них зазначено місцезнаходження земельної ділянки, її площу, бал бонітету, тощо.Крім того, в них вказані умови та строки передачі земельної ділянки в оренду, а саме без розроблення проекту її відведення.

За змістом частин першої та четвертої статті 21 Закону України від 06 жовтня 1998 року «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю», та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки.

Частиною першою статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про оцінку земель» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено випадки обов`язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Пунктом 9 спірних договорів передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та у розмірі: у грошовій формі в розмірі 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що становить 659,60 грн. Виплата орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Визначено умови перегляду розміру орендної плати.

Вказане вище свідчить про те, що спірними договорами оренди передбачено розмір орендної плати відповідно до вимог законодавства, а тому посилання позивача на її відсутність також не відповідають дійсним обставинам справи.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними оспорених договорів оренди землі.

Стосовно посилань заявника щодо несправедливості умов договорів у частині строку їх дії, такі також не є підставами для визнання спірних договорів оренди недійсними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 13 та частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 8 договорів оренди їх укладено терміном на п`ятнадцять років. Отже сторонами на моменту укладання було досягнуто згоди щодо строку дії спірних договорів оренди.

Крім того, проект - бланк договорів оренди землі відповідають Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220, а їх істотні умови, зокрема, такі як предмет договорів, орендна плата, строк дії договорів, вчинено рукописним текстом, що дає підстави вважати, що саме ці істотні умови і були предметом узгодження між сторонами під час підписання договорів.

Враховуючи положення частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року про обов`язок сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено підстав для визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що після оформлення права на спадщину позивач фактично став однією із сторін договору оренди землі, а саме орендодавцем.

Згідно статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином до ОСОБА_1 з моменту відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1) перейшли не лише права, а й обов`язки орендодавця.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Тобто договір оренди землі може бути розірваний судом за вимогою нового власника земельної ділянки, якщо таке право передбачено договором.

Пунктом 40 договорів оренди землі від 12 травня 2011 року та 20 травня 2011 року, укладених між ОСОБА_2 та ПП. «Бонас»» сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни або розірвання договору.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення цієї справи та не дають підстав вважати, що судом першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 401 ЦПК Українипередбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель