Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 755/4987/17

провадження № 61-22801св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2018 року у складі судді: Гончарука В. П., та постанову Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем нерухомого майна ОСОБА_3 , а саме 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 , за заповітом від 17 липня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Т. М. за реєстровим номером № 4-1000.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації смерті в м. Києві.

Після його смерті стало відомо, що 03 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В.

02 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим № 743.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року договір довічного утримання від 03 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3 на момент його укладання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рішення набрало законної сили 05 грудня 2016 року.

Позивач вказувала, що частка спірної квартири вибула з володіння її попереднього власника ОСОБА_3 поза його волею.

ОСОБА_1 як спадкоємець ОСОБА_3 просила витребувати із незаконного володіння у ОСОБА_2 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що ОСОБА_1 неправильно обрала спосіб захисту порушеного права, оскільки згідно статті 388 ЦК України право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, що викладений у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15. Разом із тим ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на праві приватної власності, не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а тому вона не набула у встановлену законом порядку права власності на спадкове майно. Суди зробили висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення її порушеного права на спадкування 59/100 частини спірної квартири, оскільки визнання недійсним договору довічного утримання не тягне за собою визнання недійсним договору купівлі-продажу, за яким власником спірного майна є ОСОБА_2 . Враховуючи дійсність договору купівлі-продажу 59/100 частини спірної квартири право власності ОСОБА_2 як добросовісного власника не може бути порушене в обраний позивачем спосіб, а з позовом про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу позивач не зверталася.

Аргументи учасників справи

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок про те, що вона не набула в установленому законом порядку права власності на спадкове майно, оскільки після смерті ОСОБА_3 не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Зазначає, що у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у справі № 755/2538/15-ц встановлена та обставина, що вона є спадкоємцем за заповітом майна померлого ОСОБА_3 . Крім того, судом не досліджені обставини вибуття частини квартири з володіння первісного власника ОСОБА_3 не з його особистого волевиявлення.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_3 заповітом від 17 липня 2009 року заповів належну йому на праві приватної власності 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 . К.

03 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим № 940, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_7 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_7 зобов`язувався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

02 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим № 743.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у справі № 755/2538/15-ц договір довічного утримання від 03 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3 на момент його укладання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рішення набрало законної сили 05 грудня 2016 року.

При відмові у задоволенні позову суди вважали, що ОСОБА_1 неправильно обрала спосіб захисту порушеного права, оскільки згідно статті 388 ЦК України право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, що викладений у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15. Разом із тим ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на праві приватної власності, не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком з таких підстав.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Рішенням Дніпровський районний суд м. Києва від 23 листопада 2016 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, у справі № 755/2538/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т. В., про визнання договору довічного утримання недійсним, встановлено, що: «Згідно довідок від 19.06.2013 року № № 21, 22, виданих ЖРЕО-418, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 з 1987 р., її донька ОСОБА_1 з 2005 року, онук ОСОБА_9 з 2005 р. та з 03.07.1984 року по день смерті - по 01.01.2013 року був зареєстрований ОСОБА_3 (а.с. 120, 120 зв.). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Отже, з матеріалів справи убачається, що позивач є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року у справі № 755/2538/15-ц відмовлено.

У частині третій статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру».

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, однак апеляційний суд витребував 1/2 частину спірної квартири з володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_6, не з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Проте суди: не врахували обставин, які встановлені у справі № 755/2538/15-ц; не з`ясували чи спірне майно виділено в натурі, оскільки витребувати можна лише індивідуально визначене майно. За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржені рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року скасувати.

Передати справу № 755/4987/17 на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2018 рокута постанова Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук