справа № 631/594/17
провадження № 2/631/157/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 серпня 2019 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Пархоменко І. О.,

при секретарі - Семенко А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Свої вимоги обґрунтував наступним. Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . На даний час у вказаній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_3 , яка з 07 листопада 2008 року по 26 грудня 2016 року перебувала у шлюбі з його сином ОСОБА_1 В період шлюбу відповідач та його син проживали за вищевказаною адресою. З грудня 2015 року фактично були припинені шлюбні відносини між ними, та відповідач припинила своє проживання в даній квартирі. ОСОБА_3 у спірній квартирі не мешкає, витрати на утримання не несе, у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Просив суд визнати ОСОБА_4 , 1984 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. Кінцево вказав наступне. Позивачу на підставі ордеру на житлове приміщення № 767 від 22 грудня 1989 року Харківською КЕЧ району Київського військового округу у користування була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на склад сім?ї - п?ять осіб: ОСОБА_1 - квартиронаймач; ОСОБА_5 - дружина; ОСОБА_6 - донька; ОСОБА_1 - син; ОСОБА_7 - онука. Отже позивач є основним квартиронаймачем вказаної квартири. Відповідач ОСОБА_3 період шлюбу з його сином проживала за вищевказаною адресою. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 17 липня 2017 року відповідач у спірній квартирі з грудня 2015 року не проживає, житловою площею не цікавиться, витрати по утриманню житла не несе, участі в обслуговуванні не приймає, у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Посилаючись на ст. ст. 71, 72 ЖК України, просив суд визнати ОСОБА_4 , 1984 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Представник позивача ОСОБА_8 через канцелярію суду за вх. 5485/19-вх від 09.08.2019 року надала додаткові пояснення до позову, де вказала, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин з 2015 року. Підкреслила, що при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву за вх. 5914/19-вх від 23.08.2019 року, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд проводити судові засідання без її участі. Також у заяві зазначила, що проти постановлення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 повторно у судове засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час і місце судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомила, своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалась.

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 767 від 22 грудня 1989 року, виданому Харківською КЕЧ району Київського військового округу, ОСОБА_1 , на родину з п`ятьох осіб: ОСОБА_1 - квартиронаймач; ОСОБА_5 - дружина; ОСОБА_6 - донька; ОСОБА_1 - син; ОСОБА_7 - онука, була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , площею 53,2 кв. м. Тобто позивач є відповідальним наймачем вказаної квартири(а.с. 13).

Згідно з довідкою № 625 від 17.07.2017 року, виданою Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, мешканцю АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , 1945 року народження, про те, що він має наступний склад сім?ї: ОСОБА_5 - дружина; ОСОБА_6 - донька; ОСОБА_1 - син; ОСОБА_7 - онука; ОСОБА_2 - невістка (а.с. 15-16).

З акту обстеження житлово-побутових умов від 17 липня 2017 року, що був складений уповноваженими особами Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області у присутності двох осіб (свідків), вбачається, що відповідач за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2015 року не проживає (а.с. 17).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Приписами ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлених строків. В разу їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірності поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 надано докази не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 понад строки встановлені законом без поважних причин.

Добровільне залишення житлового приміщення ОСОБА_3 , відсутність особистих речей у спірному помешканні, несплата комунальних послуг та витрат з утримання квартири, свідчить про втрату відповідачем інтересу до збереження прав користування спірним житлом.

ОСОБА_3 доводи позивача не спростовані. Доказів, що вона не мешкала у спірній квартирі через неправомірні дії позивача чи інших осіб, матеріали справи не містять. Також відсутні докази звернення до компетентних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, якщо такі їй чинилися. Тобто, доказів поважності причин не проживання у квартирі відповідачем не надано.

Таким чином, перешкод у користуванні житлом відповідачці ніхто не чинив, вона добровільно залишила квартиру й понад строки встановлені законом без поважних причин не проживала у помешканні, а відтак втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Стосовно позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання суд дійшов такого.

Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Абзацем 10 ч.1 ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено термін "реєстрація" - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Приписами ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії немає потреби.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Підстав відступити від таких висновків Верховним Судом не встановлено - постанова Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Тому у задоволенні вимог про зняття ОСОБА_2 , 1984 року народження, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК України, Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263 -265, 273, 352, 352 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 , 1984 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду учасниками справи через Нововодолазький районний суд Харківської області до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення буде складено 28 серпня 2019 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 .

Суддя І. О. Пархоменко