У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

"12" вересня 2019 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П., вивчивши матеріали цивільної справи окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, яка 10 вересня 2019 року передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Вивчивши зміст поданої заяви з доданими до неї документами, приходжу до наступного.

Статтею 293 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Главою шостою Цивільного процесуального Кодексу передбачений захист прав людини шляхом встановлення фактів, які мають юридичне значення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Із поданої заяви убачається, що заявник просить суд: встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 зазначає, що до серпня 2014 року вона постійно проживала та працювала у м. Горлівка Донецької області; на праві спільної часткової власності їй належить нерухоме майно, що також знаходиться на території Донецької області. У зв`язку зі збройної агресією Російської Федерації проти України, у серпні 2014 року заявник вимушена була переміститись з місця її постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області до АДРЕСА_2 , де постійно проживає, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 29.10.2014 за № . Вважає, що, вчинивши збройну агресію проти України, Російська Федерація значно обмежила право заявника на захист її прав та законних інтересів, а тому вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілого від міжнародного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, що є метою для встановлення такого факту.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 роз`яснюється, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в України та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, 27 січня 2015 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно із яким встановила, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. ст. 1, 2 названого Закону зі змінами та доповненнями).

Також визначення факту агресії Російської Федерації щодо України та у наслідок цього переміщення жителів областей, які потерплять від агресії, відбулось на законодавчому рівні у зв`язку з прийняттям Верховною радою України заяви «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженою постановою Верховної Ради України № 337-VIIIвід 21 квітня 2015 року (абзац восьмий пункту 3).

Отже, видача заявнику довідки про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи є визнання державою та підтвердженням як факту переміщення так і причин такого переміщення.

Додаткове визнання такого факту та причин переміщення судом є зайвим та таким що порушує право громадян на спрощений захист своїх прав, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Слід також звернути увагу на те, що визначення факту агресії Російської Федерації щодо України було також підтверджено у наступному Законом України «Про особливості державної політики щодо забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями у Донецькій і Луганській областях» № 2268-VIIIвід 18 січня 2018 року.

Зазначені законодавчі акти стосуються великої кількості людей, які потерпають від агресії та бойових дій, а тому зазначені у них факти та їх наслідки не можуть бути індивідуально визначеними, які стосуються лише однієї особи - заявника у справі.

Отже, не зазначення у довідці, зразок якої затверджено Кабінетом Міністрів України, причини внутрішнього переміщення особи, за наявності самої довідки, загальновідомих фактів агресії та зазначеного законодавства про це, не тягне за собою порушення права внутрішньо переміщеної особи і, за потреби, виправляється шляхом внесення змін у зразок довідки органом виконавчої влади та здійснення іншими державними органами своїх функцій по відновленню прав внутрішньо переміщених осіб.

Заявник же у випадку порушення державними органами певного цивільного права як внутрішньо переміщеної особи, має право на звернення до суду за захистом саме цього порушеного права.

Юридичний факт - це життєва обставина, з якою норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин, наприклад дії або події.

Існують різні способи класифікації юридичних фактів. Наприклад, дії, тобто вольова поведінка суб`єктів права, з якою пов`язані виникнення, зміна та припинення правовідносин (наприклад, угода, постанова слідчого, рішення суду), та юридичні події - випадки, які виникають, змінюються і припиняються поза волею людей (наприклад, природне стихійне явище, смерть тощо).

Отже, відповідно до підстав визнання факту таким, що має юридичне значення у порядку глави 6 Цивільного процесуального кодексу України, суд повинен встановити факт (дію або подію) у зв`язку з якою виникають, змінюються і припиняються права заявника.

Звертаючись з заявою заявник просить встановити що його переміщення з місця постійного проживання відбулось у зв`язку з агресією Російської Федерації, що призвела до негативних для України та особисто нього наслідків, помилково вважаючи це фактом, який має юридичне значення.

Зі змісту заяви вбачається що заявник просив встановити причинно-наслідковий зв`язок між його переселенням та діями іншої держави, що не є у розумінні юридичної науки фактом, який має юридичне значення, а є зв`язком між подіями (фактами), зокрема переселенням та окупацією, і наслідками цих подій, а отже не може бути встановлений у порядку глави шостої Цивільного процесуального кодексу України.

Факт агресії та окупації Російською Федерацією території України та пов`язані з цим факти переселення мирних громадян України з територій їх постійного проживання є загальновідомими фактами, що не заперечуються а ні українським суспільством, а ні міжнародною спільнотою.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги положення чинного законодавства України, зокрема ст.315 ЦПК України, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що його закріплено державою на законодавчому рівні та не потребує його доведення, оскільки є таким, що визнається усіма і інформація про нього міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій. Крім того, щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, довідка про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи є визнання державою та підтвердженням як факту переміщення так і причин такого переміщення, а не зазначення у даній довідці причин внутрішнього переміщення особи, за наявності самої довідки, загальновідомих фактів агресії та зазначеного законодавства про те, не тягне за собою порушення права внутрішньо переміщеної особи і, за потреби, виправляється шляхом внесення змін у зразок довідки органом виконавчої влади та здійснення іншими державними органами своїх функцій по відновленню прав внутрішньо переміщених осіб.

Отже, вважаю, що причино-наслідковий зв`язок між переміщенням заявника та збройною агресією Російської Федерації не потребує встановлення у судовому порядку як загальновідомий та як такий, що за своєю правовою природою не є фактом, що має юридичне значення.

Як зазначено в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення», у кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 Цивільного процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст.ст. 186, 260, 353, 431 Цивільного процесуального кодексу України, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: