Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 465/4439/15-ц

провадження № 61-22550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року у складі судді Мартьянової С. М., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту та договором поруки в сумі 146 341,94 долари США та 536 809,86 грн, стягнення судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Позов мотивовано тим, що 05 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотечного кредиту № 625/08/1-042, згідно умов якого, відповідачу ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 98 075,04 дол. США зі сплатою процентної ставки за кредитом 13 % річних з кінцевим поверненням до 04 березня 2022 року. Кредит надавався на фінансування будівництва (інвестування) житла. В якості забезпечення виконання зобов'язання за даним договором, 05 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № № 625/08/1-044, відповідно до умов якого поручитель поручився забезпечити зобов'язання кредитора в повному обсязі.

Станом на 26 березня 2015 року відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання перед позивачем не виконав, а тому позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у сумі 146 341,94 дол. США та 536 809,86 грн, з яких: 81 725,69 дол. США - основна сума кредиту, 64 616,25 дол. США - відсотки за користування кредитом, 211 086,93 грн - пеня за несвоєчасну сплату заборгованості по кредиту, 325 722,93 грн - пеня за несвоєчасну сплату заборгованості по відсотках.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Мотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено. Рішення Франківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

У лютому 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник позивача мотивує касаційну скаргу тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Суди попередніх інстанцій взяли за основу лише право банку на дострокове повернення кредиту. Поза увагою залишено факт погодження сторонами у кредитному договорі кінцевого терміну погашення заборгованості (04 березня 2022 року) і дію договору до остаточного виконання сторонами зобов'язань.

ПАТ «Укрсоцбанк» подав позов в межах позовної давності та має право на стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідачі на касаційну скаргу відзив не надали.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що 05 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотечного кредиту № 625/08/1-042, згідно умов якого, відповідачу ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 98 075,04 дол. США зі сплатою процентної ставки за кредитом 13 % річних з кінцевим терміном повернення до 04 березня 2022 року.

05 березня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 625/08/1-044, відповідно до умов якого поручитель поручився забезпечити зобов'язання кредитора в повному обсязі.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання належним чином не виконували.

20 вересня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно. Станом на 31 серпня 2010 року розмір заборгованості становив 163 974,98 дол. США та 6 914,11 грн, яка складається із заборгованості по погашенню тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 березня 2011 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 задоволено, звернуто стягнення на заставлене майно згідно іпотечного договору, а саме, на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 163 974,98 дол. США станом на 31 серпня 2010 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» просило солідарно стягнути з відповідачів заборгованості за кредитним договором за період з 14 вересня 2009 року по 03 липня 2015 року.

Пунктом 1.1.1 договору іпотечного кредиту передбачений графік погашення кредиту, таке погашення має відбуватись періодично щомісячними платежами у розмірі 544,86 дол. щомісячно починаючи з квітня 2007 року до березня (включно) 2022 року.

ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 82).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) ВеликаПалата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором від 05 березня 2007 року проценти після закінчення строку кредитування.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16, та Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року в справі № 61-18590св18.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та, задовольнивши заяву про застосування позовної давності, погодились з правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором після закінчення строку кредитування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист належних прав або інтересів. Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про стягнення кредиту та нарахованих за договором штрафних санкцій у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій, насамперед, повинні були встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв'язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів за кредитом, які стали предметом позову. А отже, відсутні підстави стверджувати про наявність порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували позовну давність.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту та договором поруки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун В. І. Крат
В. П. Курило