КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8767/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року (суддя Войтенко Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини», третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення зарплати за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

у грудні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала під час судового розгляду, та остаточно просила поновити її на роботі у КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини», яке є правонаступником КП «Притулок для тварин», на посаді головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 220 275грн 95коп. та середній заробіток час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1 070грн 60коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 1 вересня 2003р. працювала в КП «Притулок для тварин» на посаді головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин.

Наказом № 134-К від 13 листопада 2015р. її звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач стверджувала, що її звільнення було незаконним, оскільки, враховуючи стаж роботи на підприємстві, вона мала переважне право на залишення на роботі згідно ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України, а у порушення ч. 3 ст. 492 КЗпП України їй не було запропоновано іншу роботу на цьому підприємстві.

Крім того, позивач зазначала, що з 18 серпня 2011 року є головою первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин», проте у порушення ст. 43 КЗпП України підприємством не було отримано згоди на її звільнення ні від первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин», ні від Об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації.

27 лютого 2019р. позивачем була подана остання заява про уточнення позовних вимог, згідно якої вона просила стягнути з відповідача середній заробіток за 823 робочих

дні вимушеного прогулу у розмірі 220 275грн 95коп., виходячи із розміру середньоденної заробітної плати у сумі 267грн 65коп., а також середній заробіток за 4 дні затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 070грн 60коп.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року позов задоволено, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини», стягнуто з КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» на користь ОСОБА_1 1 070грн 60коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 220 275грн 95коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць - листопад 2015р. у розмірі 2 944грн 15коп.

У поданій апеляційній скарзі КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки відповідач не був ознайомлений зі змістом заяви позивача від 27 лютого 2019р. про збільшення позовних вимог, чим порушено його право на змагальність та диспозитивність цивільного судочинства.

Також відповідач посилається на безпідставне неврахування судом тієї обставини, що на час надання відповіді Об`єднанням первинних профспілкових організацій Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації №128 від 10 жовтня 2016р. про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, об`єднання вже не мало повноважень на прийняття рішення, оскільки постановою Президії Об`єднаного комітету профспілки КМДА від 22 вересня 2016р. первинну профспілкову організацію КП «Притулок для тварин» було виключено зі складу об`єднання.

Крім того, відповідач зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи, так як судом не враховано, що протоколом № 1 загальних зборів членів первинної профспілкової організації та трудового колективу КП «Притулок для тварин» від 26 квітня 2016р. було погоджено скорочення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Пісного А.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Корнієнко Л.В., яка просила залишити рішення суду без змін, пояснення третьої особи ОСОБА_2 , який покладався на розсуд суду у вирішенні даного спору, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 вересня 2003 року позивач була прийнята на посаду провідного спеціаліста в договірний відділ КП «Притулок для тварин». Наказом від 29 вересня 2014 року позивач була переведена на посаду головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин.

Наказом № 134-к про припинення трудового договору позивач з 13 листопада 2015 року звільнена із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач була головою первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин», тому відповідно до ст. 43 та ч. 2 ст. 252 КЗпП України її звільнення можливо у разі наявності попередньої згоди виборчого органу, членом якого вона є, а також вищого виборного органу цієї профспілкової організації, однак згоду на звільнення позивача відповідачем отримано не було, тому позивач підлягає поновленню на посаді зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також суд першої інстанції вважав, що позивач має підстави для отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, так як у день звільнення їй не були виплачені всі належні суми.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, саме власник або уповноважений ним орган має право визначати чисельність і штат працівників, а суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. з подальшими змінами зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Рішенням Київської міської ради № 194/1059 від 4 березня 2015 року «Про діяльність комунального підприємства «Центр ідентифікації тварин» та комунального підприємства «Притулок для тварин» вирішено припинити комунальне підприємство «Притулок для тварин» шляхом приєднання до комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини».

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 529 від 4 червня 2015 року утворено комісію з припинення комунального підприємства «Притулок для тварин», яка зобов`язана попередити працівників про припинення підприємства та забезпечити дотримання їх соціально-правових гарантій у порядку та на умовах, визначених законодавством.

На підставі наказу голови комісії - в.о. директора КП «Притулок для тварин» № 51-ОП від 25 червня 2015 року ОСОБА_2 «Про вивільнення працівників» позивач 30 червня 2015 року була попереджена про звільнення з 31 серпня 2015 року.

Матеріали справи не містять доказів, що позивачу пропонувалася будь-яка посада на новоутвореному підприємстві. Також відповідачем суду не був наданий штатний розпис новоутвореного підприємства.

Згідно наявного у матеріалах справи штатного розпису КП «Притулок для тварин» станом на 1 січня 2016 року вбачається, що у службі моніторингу та регулювання

чисельності безпритульних тварин, яка була введена замість служби моніторингу та регулювання чисельності тварин, з 1 січня 2016 року повинно було працювати 10 осіб замість 16. При цьому, замість 4 посад головних фахівців була залишена 1 посада головного фахівця.

Разом з цим, відповідачем суду не було надано документів, на підставі яких було прийнято рішення про скорочення штату працівників КП «Притулок для тварин» з 1 січня 2016 року і коли саме було прийнято таке рішення, так як на штатному розписі відсутні дати погодження і затвердження.

Крім того, відповідачем не було надано доказів попередження позивача про звільнення саме у зв`язку із скороченням штату працівників з 1 січня 2016 року, так як позивач була попереджена про звільнення у зв`язку із припиненням підприємства, яке станом на день її звільнення продовжувало працювати.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про повне дотримання відповідачем вимог статті 492 КЗпП України при звільненні позивача.

Разом з цим, вказана обставина не призвела до неправильного вирішення даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 18 серпня 2011 року була обрана головою первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин», яка входила до об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації.

Оскільки позивач була головою виборного органу первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин», то для її звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату відповідач повинен був отримати згоду виборного органу первинної організації та вищестоящого органу цієї профспілки.

Під час судового розгляду було встановлено, що звільнення позивача відбулося без

звернення до первинної профспілкової організації та до об`єднання первинних профспілкових організації Київської міської адміністрації.

На виконання вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України та вимог суду 11 березня 2016 року комісія з припинення КП «Притулок для тварин» звернулася до голови об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації з листом про погодження звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.

Листом від 24 березня 2016 року голови ОКП було повідомлено голову комісії з припинення КП «Притулок для тварин» про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що розірвання трудового договору з нею відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, а саме без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, а під час скорочення штату підприємства мали місце порушення прав і повноважень первинної профспілкової організації щодо забезпечення захисту працівників від безробіття та його наслідків, визначених законодавством України і колективним договором підприємства (с.с.127 т.1).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст. 43 та 252 КЗпП України, а відтак вона підлягає поновленню на роботі відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було враховано рішення загальних зборів членів первинної профспілкової організації та трудового колективу комунального підприємства «Притулок для тварин» від 26 квітня 2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, так як оцінка вказаній обставині надана у рішенні суду.

Крім того, згода на звільнення позивача не була надана вищим виборним органом первинної профспілкової організації (об`єднання професійних спілок).

На підставі ст. 235 КЗпП України судом першої інстанції був здійснений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача у зв`язку із її поновленням на роботі.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності рішення суду в частині визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Посилання у апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, так як відповідач не був ознайомлений із заявою позивача про уточнення позовних вимог, які були подані 27 лютого 2019 року, що призвело до порушення права відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з заяви вбачається, що позивачем була тільки уточнена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час ухвалення судом рішення.

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів про неправильність проведеного розрахунку, підстав вважати, що права відповідача подачею вказаної заяви були порушені, не має.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що задовольнивши позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, суд не врахував, що вказані вимоги є взаємовиключними із позовними вимогами про поновленні на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд не врахував, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Враховуючи, що позивач підлягає поновленню на роботі і суд стягнув з відповідача на її користь середній заробіток за весь за вимушеного прогулу, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі, тому підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги в цій частині не встановлені.

Разом з цим, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права при вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року змінити в частині визначення розміру судового збору, зменшивши його з 2700грн 67коп. до 2 689грн 96коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк