Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 277/805/16-ц

провадження № 61-33771св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сафір Федір Олегович,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року у складі судді Греська В. А. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. м., Борисюка Р. М., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт, за умовами якого остання отримала кредит шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі у розмірі 9 037,79 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць на строк з 02 жовтня 2012 року до 31 жовтня 2014 року. У договорі ОСОБА_1 засвідчила те, що вона ознайомилася і погодилася з Умовами кредитування та отримала всю повну інформацію про умови кредитування у ПАТ КБ «Приватбанк» і підтвердила свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом із запропонованими банком умовами та правилами, тарифами, Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею і банком кредитний договір

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 02 жовтня 2012 року станом на 08 листопада 2016 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 14 370,32 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 364,15 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 252,84 грн, пені та комісії у розмірі 4 364,00 грн, штрафу у розмірі 3 389,33 грн.

На підставі вказаного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт від 02 жовтня 2012 року у загальному розмірі 14 370,32 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», 14 лютого 2017 року ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов про визнання кредитних правовідносин недійсними, визнання кредитних договорів виконаними та зобов`язання вчинити певні дії.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2008 року та 23 лютого 2008 року вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» два кредитні договори, за умовами яких отримала кредитні кошти у розмірі 500,00 грн і 3 000,00 грн відповідно, строком на три роки.

Стверджувала, що у період з 12 лютого 2008 року до 17 грудня 2010 року вона повністю виконала зобов`язання за вказаними кредитними договорами, сплативши ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти у загальному розмірі 4 044,00 грн, з яких 3 500,00 грн - тіло кредиту, 544,00 грн - комісія за обслуговування кредиту.

02 жовтня 2012 року, тобто через чотири роки після укладення кредитних договорів від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року, працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» запропонували їй укласти новий кредитний договір, на що вона погодилася, щоб отримати кредит у розмірі 9 037,80 грн. Уклавши договір, а саме генеральну угоду, вона зрозуміла, що надана їй кредитна картка не передбачає отримання кредиту, а лише дає можливість вносити на цю картку грошові кошти з метою повернення заборгованості, яка вдвічі перевищує тіло споживчого кредиту за договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року.

Вказувала, що умови первинних кредитних договорів від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року та генеральної угоди суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. На виконання зобов`язань за кредитними договорами вона сплатила кошти у розмірі 10 557,00 грн, що втричі перевищує сумарний розмір споживчого кредиту за договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року. Крім того, умовами цих договорів не було передбачено нарахування процентів, комісій, пені і штрафів.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд визнати кредитні правовідносини за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт недійсними з підстав недотримання вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визнати кредитні договори від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року виконаними, зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути їй сплачені проценти у розмірі 7 057,00 грн.

Ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитних правовідносин недійсними, визнання кредитних договорів виконаними та зобов`язання вчинити певні діїприйнято до спільного розгляду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 жовтня 2012 року у загальному розмірі 14 370,32 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 364,15 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 252,84 грн, пені та комісії у розмірі 4 364,00 грн, штрафу у розмірі 3 389,33 грн, та сплачений при подачі позовної заяви судовий збір у розмірі 1 378,00 грн, а всього кошти у розмірі 15 748,32 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість з позичальника. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 немає, оскільки позичальник перед укладенням оспорюваних кредитних договорів була обізнана про умови кредитування, вартість кредиту, супутні послуги та тарифи. Підписавши кредитні договори, вона підтвердила свій намір на отримання кредиту і таке волевиявлення було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. Крім того, положеннями генеральної угоди, яка була укладена з метою створення позичальнику сприятливих умов для виконання зобов`язань за кредитними договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року, передбачено сплату позичальником процентів за користування кредитом та у випадку порушення зобов`язання пені і штрафів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином в установлений термін відповідно до умов договору. Встановивши, що основне зобов`язання за кредитними договорами не виконано, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за цими договорами з позичальника, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки надання кредиту відбувалося відповідно до умов договору шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку. Оспорювана генеральна угода укладена між сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року за наявності вже існуючої заборгованості за цими договорами. Посилання ОСОБА_1 на безпроцентність надання кредиту за цими договорами та їх виконання нею є безпідставними та спростовуються змістом генеральної угоди. Підписавши генеральну угоду, ОСОБА_1 фактично визнала заборгованість за вказаними договорами і уклала новий договір з метою реструктуризації заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 червня 2019 року № 467/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на виконання умов кредитних договорів від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року ОСОБА_1 сплатила грошові кошти у розмірі 4 044,00 грн, у той час як на підставі цих договорів отримала кредитні кошти у загальному розмірі 3 500,00 грн. Підписуючи генеральну угоду вона вважала, що укладає новий кредитний договір, однак пізніше дізналася, що цей договір не передбачає надання кредитних коштів, а лише визначає порядок погашення вже існуючої заборгованості за кредитними договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року, якої насправді немає. При укладенні генеральної угоди банк у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість усіх послуг, пов`язаних із одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Заперечення на касаційну скаргу позивачем не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року, було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої сторонами погоджено зменшити заборгованість за кредитним договором від 16 січня 2008 року, а саме: за процентами за користування кредитом на 2 253,69 грн та за штрафом на 464,19 грн, та визначено, що заборгованість за цим договором становить 8 980,08 грн, також зменшено заборгованість за кредитним договором від 23 лютого 2008 року, а саме: за процентами за користування кредитом на 176,14 грн та за комісією на 495,31 грн, та визначено, що заборгованість за цим договором становить 712,72 грн.

Згідно з пунктом 2.1 генеральної угоди від 02 жовтня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» встановило ОСОБА_1 кредитну лінію на платіжну картку на споживчі цілі у розмірі 9 037,79 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5 % з кінцевим строком повернення кредиту до 31 жовтня 2014 року.

Згідно з пунктом 1.4 генеральної угоди починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від залишку непогашеної заборгованості та штраф у розмірі 2 717,88 грн - за кредитним договором від 16 січня 2008 року та у розмірі 671,45 грн - за кредитним договором від 23 лютого 2008 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 02 жовтня 2012 року станом на 08 листопада 2016 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 14 370,32 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 364,15 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 252,84 грн, пені та комісії у розмірі 4 364,00 грн, штрафу у розмірі 3 389,33 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Щодо вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, встановивши, що основне зобов`язання за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 02 жовтня 2012 року,позичальником належним чином не виконано, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідач несе відповідальність за його невиконання.

Разом з тим, суди не перевірили належним чином розрахунок кредитної заборгованості на дотримання вимог закону та умов договору.

Так, відповідно до пункті 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт від 02 жовтня 2012 року, укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , а саме у пунктах 1.4.3, 2.2 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом та строків повернення кредиту, внаслідок чого позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми прострочених зобов`язань за кожен день прострочення. Крім того, встановлено, що позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3 389,33 грн.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф, встановлений пунктом 2.2 кредитного договору, і пеня, передбачена пунктом 1.4.3 вказаного договору, є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Таким чином, не можуть бути задоволенні заявлені банком вимоги щодо одночасного стягнення пені та штрафу з відповідача, оскільки такі є незаконними та необґрунтованими.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернули увагу на те, що, встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії та пені підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанцій, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Зі змісту оспорюваної генеральної угоди від 02 жовтня 2012 року вбачається, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року. З цієї метою сторони погодили зменшити розмір заборгованості, визначили розмір процентів за користування кредитом, строк виконання зобов`язання та відповідальність за порушення зобов`язання (зокрема сплату пені і штрафів). Вказане свідчить, що ОСОБА_1 , уклавши цю генеральну угоду, підтвердила наявність заборгованості за кредитними договорами від 16 січня 2008 року і від 23 лютого 2008 року, та з метою зменшення її розміру підписала цю угоди з ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, генеральна угода була підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення цього договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала умови цієї угоди, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, оскільки умовами генеральної угоди було передбачено погашення наявності заборгованості, шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 452,25 грн у період з 02 жовтня 2012 року до 31 жовтня 2014 року.

ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник могла скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість підписала договір та вносила кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався.

У порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, ОСОБА_1 не надала.

Отже, встановлені судами обставини справи не дають підстав вважати, що дії ПАТ КБ «ПрвиатБанк» при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що банк ввів її в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо сукупної вартості кредиту, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позову із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених вимог підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 418,50 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 508,15 грн, а всього 926,65 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2017 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» комісії та пені у розмірі 4 364,00 грн.

У задоволенні позовної вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії та пені у розмірі 4 364,00 грн відмовити. Зменшити загальний розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», до 10 006,32 грн (десять тисяч шість гривень тридцять дві копійки).

В іншій частині рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 926,65 грн (дев`ятсот двадцять шість гривень шістдесят п`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта