ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 760/16979/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Балаба О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/62/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В., Позняк О.М.,

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3

Розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 11 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання (суддя Балаба О.А.), ухвалене о 15 год. 58 хв. у cмт.Короп, повний текст рішення складено 19 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, посилаючись на фактичне припинення сімейних відносин з відповідачем, відсутність наміру їх відновлення та неможливість поділу спільного сумісного майна подружжя в добровільному порядку. З урахуванням уточнень просила розділити майно та виділити їй у власність:

- квартиру АДРЕСА_1, вартістю 495700,00 грн.;

відповідачу:

- земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1915 га із кадастровим номером НОМЕР_1, яка знаходиться у АДРЕСА_5, вартістю 200000 грн;

- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0965 га, із кадастровим номером НОМЕР_2, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, Покошицька сільська рада, вартістю 80000 грн;

- автомобіль «Renault Duster» 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, вартістю 300000 грн;

- об'єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_5, вартістю 513000 грн.

З метою урівноваження вартості часток просила стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію замість частки у праві спільної власності на майно в розмірі 597300,00 грн.

Відповідачем подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання. Вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з листопада 2012 року з відповідачем - позивачем разом не проживають, шлюбні відносини з цього часу припинено, а отже майно, придбане після листопада 2012 року, є його особистою приватною власністю. Житловий будинок в АДРЕСА_5 збудовано на земельній ділянці, яка ним приватизована, однак право власності на будинок не зареєстровано.

27.09.2018 року ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області прийнята відмова позивачки від вимог в частині стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки у праві спільної власності на майно і провадження в цій частині закрито.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 11 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна задоволено частково. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання відмовлено. Виділено ОСОБА_2 у власність: - квартиру АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_3 у власність: - автомобіль марки «Renault Duster» 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3; - об'єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_5. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 8406 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що майно набуте подружжям за час перебування у шлюбі підлягає поділу виходячи з положень ст. 22,28 КпШС, ст. 86,128 ЦК УРСР 1963 року та вимог ст.368,372 ЦК України, ст. 60 СК України. Інвестиційні права на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3 були набуті під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, а тому сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім'я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім'я якої воно зареєстроване, майно і в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів у підтвердження будівництва об'єкту незавершеного будівництва - будинку в АДРЕСА_5 та придбання автомобіля «Renault Duster», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, за особисті кошти, а тому зазначене майно є об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Не є об'єктами спільної сумісної власності подружжя набуті ОСОБА_3: земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1915 га із кадастровим номером НОМЕР_1 та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0965 га, із кадастровим номером НОМЕР_2, які знаходяться у Чернігівській області, Коропському районі, Покошицька сільська рада, оскільки вказане майно набуте ОСОБА_3 шляхом безоплатної приватизації і є його особистою приватною власністю в силу ст. 57 СК України. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не надав достатніх та необхідних доказів про припинення сімейних відносин між ним та ОСОБА_2 в листопаді 2012 року, а покази допитаних свідків не є належними на допустимими доказами на підтвердження вказаного факту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його зустрічних позовних вимог та про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, щодо розподілу спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1, об'єкту незавершеного будівництва - будинку в АДРЕСА_5, припинивши право спільної сумісної власності на ці об'єкти, та визнати за ним та ОСОБА_2 по 1/2 частині зазначних вище об'єктів нерухомості. В іншій частині рішення Коропського районного суду Чернігівської області залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які надані ОСОБА_2 щодо вартості квартири та об'єкту незавершеного будівництва, при цьому не взявши до уваги заперечення ОСОБА_3 з цього приводу та прийняв їх як належні та допустимі докази поклавши в основу судового рішення. Також ОСОБА_3 зазначає, що в оспорюваному судовому рішенні відсутнє належне обґрунтування і мотивування відхилення щодо неприйняття судом в якості доказу пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також залишення поза увагою суду наявність доказу - про фактичне місце проживання апелянта з листопада 2012 року на території Покошицької сільської ради Коропського району Чернігівської області. При цьому суд в порушення вимог ст. 12 ЦПК України бере до уваги виключно докази, надані ОСОБА_2 Вказані процесуальні порушення призвели до безпідставної відмови в задоволенні зустрічного позову та включенні автомобіля «Renault Duster», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, до об'єктів, які підлягали поділу, як спільної сумісної власності подружжя, хоча автомобіль був куплений виключно за кошти відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. ОСОБА_2 вказує, що заперечень щодо невідповідності вартості квартири та об'єкту незавершеного будівництва з боку ОСОБА_3 в ході розгляду справи судом першої інстанції не було. Посилання ж в апеляційній скарзі на нові докази як на підставу для скасування судового рішення є порушенням ч.8 ст.83, п.6 ч.1 ст.356 ЦПК України. Зазначення ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про неналежність доказів, взятих судом до уваги, нічим не підтверджена та є лише його суб'єктивною точкою зору. Неузгодження позиції по справі між ОСОБА_3 та його представником також не підтверджена належними та допустимими доказами, а також не узгоджується з його позицією, оскільки останній не скористався своїм правом, передбаченим ст.356 ЦПК України та не заявив клопотання про призначення експертизи. Суд, виходячи з фактичних обставин справи та наявних у матеріалах справи доказів, прийшов до вірного висновку щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що з 27 вересня 1984 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року розірвано.

Під час перебування у шлюбі позивачка та відповідач на земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_3 на підставі рішення Покошицької сільська ради, Коропського району, Чернігівської області від 20.08.1992 під забудову житлового будинку в АДРЕСА_6, площею 0,25 га, побудували житловий будинок загальною площею 130,0 кв.м, зведення якого закінчено та який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14.12.2017 року, проведеної на підставі ухвали Коропського районного суду Чернігівської області від 27.07.2017 року, станом на момент проведення огляду об'єкту дослідження, будівельна готовність житлового будинку по АДРЕСА_5 у відсотковому відношенні становить 94,8%. Відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва можливо завершити будівництво об'єкту незавершеного будівництва шляхом проведення комплексу будівельних робіт по оздобленню конструктивних елементів житлового будинку.

Також під час подружнього життя, 19.05.2000 року на ім'я ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали, що квартира та об'єкт незавершеного будівництва - будинок є їх спільною сумісною власністю, які набуті в шлюбі.

Вартість спірної квартири становить 495700 грн, а вартість незавершеного будівництвом будинку - 513000 грн згідно звіту про незалежну оцінку від 20.10.2016 року, замовленого ОСОБА_2 Натомість до апеляційної скарги приєднано звіт від 23.10.2018 року, який було проведено на замовлення ОСОБА_3, де зазначено вартість спірної квартири - 3088793 грн та вартість незавершеного будівництвом будинку - 108715 грн.

З матеріалів справи вбачається, що у сторін виникали сумніви стосовно розміру вартості квартири та недобудованого будинку, про що свідчить і ухвала Солом'янського районного суду м. Києва від 15.03.2016 року про призначення будівельно-технічної експертизи, де одним з питань, які ставились на вирішення експертизи, було питання щодо вартості об'єкту незавершеного будівництвом будинку. Вказана експертиза була повернута без виконання у зв'язку з невиконанням клопотань експерта. Крім того, матеріали справи містять заяву ОСОБА_3 про незгоду з наданими ОСОБА_2 звітами щодо вартості нерухомого майна та клопотання про визначення вартості експертним шляхом (т.3 а.с. 89).

Від проведення судової експертизи щодо визначення вартості квартири АДРЕСА_1 та житлового будинку по АДРЕСА_5 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду відмовились.

На момент придбання спірної квартири та побудови будинку діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

З огляду на зазначене, правильним є висновок суду про те, що спірна квартира та незавершений будівництвом будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на час набуття у власність зазначеного майна сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Питання поділу спільного сумісного майна подружжя виникло під час дії СК України, тому при його вирішенні застосуванню підлягають норми СК України (пункт 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу, відповідно до якого цей Кодекс набуває чинності з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням статті 69 СК України закріплено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз норм діючого законодавства та фактичних обставин справи дає підстви для висновку про те, що подружжя має право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та частки цього майна повинні бути рівними.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не досягли домовленості щодо поділу майна і є з цього приводу спір та враховуючи, що згоди не досягнуто також щодо його вартості і кожна сторона обґрунтовує свою позицію доказами, відмовившись від призначення судової експертизи, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про поділ квартири АДРЕСА_1 та житлового будинку по АДРЕСА_5 порівну, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частині зазначеного майна.

Рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині виключення з переліку майна, що перебуває в спільній сумісній власності колишнього подружжя, земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1915 га із кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_5, та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0965 га, із кадастровим номером НОМЕР_2, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, Покошицька сільська рада, а тому у цій частині не переглядається апеляційним судом.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту окремого проживання, суд виходив з недоведеності таких вимог.

В той час як Сімейним Кодексом України передбачено встановлення в судовому порядку не факту окремого проживання в минулий період, а встановлення режиму окремого проживання, правові наслідки якого, в тому числі і щодо придбаного в цей період майна, поширюються на майбутній період (ст.119, 120 СК України).

Отже, колегія суддів апеляційного суду, вважає що в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю.

Судом також встановлено, що 23.01.2013 року між ТОВ «Кий Авто Холдинг» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Renaut DUSTER», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, за 193000 грн 00 коп.

Вказаний автомобіль був придбаний частково за кредитні кошти, а саме 21.02.2013 року між ПАТ «Креді Агріколь банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір строком до 20.02.2016 року, згідно умов якого банк надав позичальнику кошти в сумі 169660,51 грн. на придбання транспортного засобу «Renaut DUSTER», 2013 року випуску.

Відповідно до довідки банку за № 13640 від 14.03.2016 року, станом на 14 березня 2016 року заборгованість за кредитом, нарахованих відсотках та комісії відсутня. Кредит погашений в повному обсязі.

Вказаний автомобіль ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було придбано та проведено повний розрахунок по кредиту в період перебування у шлюбі.

Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтвердила, що їх сімейні відносини погіршились з початку 2015 року, та з цього часу вони з ОСОБА_3 почали проживати окремо, не вели спільного господарства та мали різні бюджети і кредитні зобов'язання з цього часу виконувались ОСОБА_3 самостійно. Вона при цьому зазначала, що до червня 2015 року вони проживали однією сім'єю і вели спільне господарство, автомобіль за кредитні кошти був придбаний в інтересах сім'ї.

Доводи зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 та апеляційної скарги про те, що подружні стосунки між сторонами припинилися з листопада 2012 року, не заслуговують на увагу, оскільки кредит повністю погашений у період перебування сторін у шлюбі, і не проживання однією сім'єю саме з цього періоду заперечується ОСОБА_2 та не доведений належними доказами ОСОБА_3, при цьому ОСОБА_3 не надано доказів погашення кредиту в період з лютого 2013 року по червень 2015 року належними йому особистими коштами. Свідчення свідків та довідка сільської ради не є належними та допустимими доказами і такими, що можуть підтвердити припинення шлюбних відносин між колишнім подружжям.

Отже, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню відповідно до норм ч.1 ст.82 ЦПК України.

Матеріали справи містять докази сплати кредиту помісячно, що дає підстави для висновку про те, що за період з червня 2015 по березень 2016 року ОСОБА_3 було сплачено у рахунок погашення кредиту кошти в розмірі 44111 грн, що становить 3/8 (вартість автомобіля на момент придбання 193000 грн - 44111 грн =148889 грн) вартості автомобіля.

Таким чином, частка особистої власності ОСОБА_3 на автомобіль становить 1/4 його частин і 3/4 його частин перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя, а отже з урахуванням норм ст. 70 СК України та враховуючи вимоги про поділ майна, колегія апеляційного суду приходить до висновку про поділ автомобіля «Renaut DUSTER», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, наступним чином: виділити в рахунок частки ОСОБА_3 5/8 його частин, в рахунок частки ОСОБА_2 3/8 частин.

Враховуючи викладене в сукупності, рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2, в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, а також в частині стягнутого судового збору з ухваленням в цих частинах нового судового рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то понесені позивачем за первісним позовом судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Таким чином, за розгляд справи судом першої інстанції ОСОБА_2 належить компенсувати 4203 грн судових витрат ((3654:2) + (4752:2)).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_3 повинен був сплатити 5481 грн (3654 х 150%). У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь держави належить стягнути 2740,5 грн судових витрат (5481:2).

Провівши взаємозалік, остаточно ОСОБА_2 належить компенсувати судові витрати у розмірі 1462 грн 50 коп. (4203 - 2740,5) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 11 жовтня 2018 року скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2, в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 і в частині стягнутого судового збору та ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_2 у власність:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- 1/2 частину об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_5;

- 3/8 частин автомобіля марки «Renault Duster» 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3.

Виділити ОСОБА_3 у власність:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- 1/2 частину об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_5;

- 5/8 частин автомобіля марки «Renault Duster» 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на:

- квартиру АДРЕСА_1;

- об'єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_5;

- автомобіль марки «Renault Duster» 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3.

Змінити підстави відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3.

Компенсувати ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1462 грн 50 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 6 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: