КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/23306/17

провадження № 22-ц/824/ 1239/2019

31 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Дуці В.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - державне господарське об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія», третя особа: Міністерство оборони України, про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, індексації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року у складі судді Шереметьєвої Л.А.,

встановив:

31.10.2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №34 від 22 вересня 2014 року його було прийнято на посаду юрисконсульта Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" за строковим трудовим договором з 22 вересня 2014 року з посадовим окладом 7200 грн.

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №51 від 20 жовтня 2014 року внесено зміни до пункту 2 вищевказаного наказу. З 01 листопада 2014 року встановлено щомісячну заробітну плату в розмірі 6 000 грн.

Оскільки зменшення розміру його заробітної плати відбулося в односторонньому порядку та всупереч нормам ст.32, 97, 103 КЗпП України, свій підпис про ознайомлення з вказаним наказом він поставив внаслідок безпосереднього тиску з боку колишнього головного бухгалтера ОСОБА_3, просив стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 40 800 грн, що є сумою зменшення його заробітної плати з листопада 2014 року по серпень 2017 року.

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №04-К від 04 березня 2015 року пункт 1 наказу №34 від 22 вересня 2014 року ( зі змінами) викладено у новій редакції. На період ліквідації Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" з 10 березня 2015 року його було прийнято на посаду начальника юридичного відділу.

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №01-К від 01 лютого 2016 року, з 01 лютого 2016 року йому було встановлено посадовий оклад у розмірі 7 500 грн.

За весь час своєї роботи у відповідача індексація його заробітної плати не проводилася.

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №66-В від 27.07.2017 року йому було надано з 01 серпня 2017 року частину щорічної відпустки за робочий рік з 22.09.2015 по 22.09.2016 терміном 11 календарних днів, за робочий рік з 22.09.2016 по 22.09.2017 терміном 18 календарних днів.

29 серпня 2017 року він подав заяву про звільнення з роботи за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, з 30 серпня 2017 року.

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №25-К від 30 серпня 2017 року його було звільнено з 31 серпня 2017 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України.

В день звільнення та на час звернення до суду з даним позовом він не отримав грошових сум, які належали йому від відповідача.

У зв'язку з цим просив стягнути компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки в сумі 2 033,92 грн., суму індексації заробітної плати за період з вересня 2014 року до серпня 2017 року у розмірі 7 526,19 грн., заробітну плату за два робочих дні 30 та 31 серпня 2017 року в сумі 769,22 грн.

У відповідності до ст. 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по дату вступу рішення в законну силу у розмірі 7500,09 грн.

З огляду на те, що неповна виплата заробітної плати, яка була для нього єдиним джерелом для існування, не проведення остаточного розрахунку при звільненні призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, погіршення здоров'я, просив відшкодувати заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» на користь ОСОБА_2 2 033, 92 грн. компенсації за невикористану відпустку, 7 526, 19 грн. індексації, 10 107, 60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача в дохід держави 2 819,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 40 800 грн. недоплачених грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по дату вступу рішення в законну силу у розмірі 7 500,09 грн. за кожен місяць затримки, стягнення 769,22 грн. не нарахованої та невиплаченої заробітної плати за 30 та 31 серпня 2017 року та в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Свої доводи мотивує тим, що за весь час розгляду справи відповідач не вчинив дій по виплаті йому тих грошових сум, які належать йому та підлягали виплаті при звільненні в останній робочий день 31 серпня 2017 року. Відповідачем також письмово не повідомлено про нараховані йому при звільненні суми.

Зазначив, що надана відповідачем копія табелю обліку робочого часу за серпень 2018 року, не зважаючи на витребування його оригіналу, суду надана не було.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку в розмірі 6% від тієї частини, на яку він претендує, суд першої інстанції не взяв до уваги, що були порушені його трудові права, системність їх порушення та період, протягом якого вказані права порушувались. При цьому суд помилково застосував принцип співмірності, справедливості та пропорційності, не врахувавши значення даної справи для позивача. Також судом помилково визначено суму середнього заробітку, взятого для розрахунку.

Також зазначив, що його підпис про ознайомлення з наказом про незаконне зменшення його заробітної плати не має правового значення, оскільки одностороннє зменшення заробітної плати без урахування думки трудового колективу суперечить ст. 97 КЗпП України та Закону України "Про оплату праці". Відмова суду у задоволенні позовних вимог про стягнення 40 800 грн. недоплачених коштів є незаконною.

Висновок суду першої інстанції про те, що він був звільнений 31 серпня 2017 року, під час перебування у відпустці, з огляду на подану ним заяву про надання відпустки з 03 серпня 2017 року терміном на 29 днів, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки у відпустку він пішов 01 серпня 2017 року, у відповідності до наказу голови ліквідаційної комісії ОСОБА_4 Доказів того, що вже 01 та 02 серпня 2017 року він не був на робочому місці, перебуваючи у відпустці, не надав і відповідач, проте суд першої інстанції не взяв цього до уваги.

Тривале існування цієї справи, її розгляд, кількість дій, які ним вживались для захисту своїх прав, дає підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі цих вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України зазначило, що є органом управління державного господарського об'єднання Консорціум "Військово-будівельна індустрія" та до його повноважень не належить встановлення розміру посадових окладів працівників Консорціуму, їх преміювання, прийняття на роботу та звільнення, які належать його генеральному директору та правлінню.

Відповідач своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» - ПаничО.В. та представник третьої особи Міністерства оборони України - Васильківський В. О. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №34 від 22 вересня 2014 року ОСОБА_2 прийнято на посаду юрисконсульта Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" за строковим трудовим договором з 22 вересня 2014 року з посадовим окладом 7200 грн. (а.с.61 т.1).

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №04-К від 04 березня 2015 року пункт 1 наказу №34 від 22 вересня 2014 року ( зі змінами) викладено у новій редакції: "На період ліквідації Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" з 10 березня 2015 року прийняти на посаду начальника юридичного відділу Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" ОСОБА_2" (а.с.67 т.1).

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №51 від 20 жовтня 2014 року, з метою економії грошових коштів Консорціуму «Військово-будівельна індустрія», внесено зміни до п.2 наказу голови ліквідаційної комісії Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» № 34 від 22 вересня 2014 року шляхом заміни тексту пункту 2: «встановити щомісячну заробітну плату в розмірі 7200 грн» на текст «з 01 листопада 2014 року встановити щомісячну заробітну плату в розмірі 6000 грн» (а.с.148 т.1).

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №01-К від 01 лютого 2016 року ОСОБА_2 встановлено з 01 лютого 2016 року посадовий оклад у розмірі 7 500 грн. (а.с.68 т.1).

29 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" з заявою про розірвання строкового трудового договору за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, з 31 серпня 2017 року, який просив вважати останнім робочим днем (а.с.151 т.1).

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №25-к від 30 серпня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з 31 серпня 2017 року за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.150 т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що в день звільнення 31 серпня 2017 року позивачу не було виплачено компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 2 033,24 грн. та суми індексації заробітної плати, яка є складовою частиною належної працівнику заробітної плати, в сумі 7 526,19 грн.

Рішення суду першої інстанції у вказаній частині сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 40 800 грн. недоплаченої заробітної плати внаслідок зменшення відповідачем з листопада 2014 року заробітної плати позивача з 7200 грн до 6 000 грн згідно наказу №51 від 20 жовтня 2014 року, суд першої інстанції виходив з наявності у відповідача законних підстав для зміни істотних умова праці, а також тієї обставини, що позивач погодився зі змінами в оплаті праці, про що свідчить його підпис, законності наказу протягом трьох років не оспорював.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи ту обставину, що зменшення розміру заробітної плати відбулось згідно наказу відповідача №51 від 20 жовтня 2014 року, який оскаржений не був та є чинним.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за 30 та 31 серпня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що наказом №66-В від 27 липня 2017 року позивачу була надана відпустка за робочий рік з 22.09.2015 по 22.09.2016 терміном 11 календарних днів, за робочий рік з 22.09.2016 по 22.09.2017 терміном 18 календарних днів, а всього 29 днів, з 03 серпня 2017 року. Останнім днем відпустки є 31 серпня 2017 року. Останнім робочим днем позивача було 31 серпня 2017 року, тобто його останній день відпустки.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з заяви ОСОБА_2 від 25 липня 2017 року, останній просив надати йому щорічну відпустку терміном 29 днів, з 03 серпня 2017 року (а.с. 213 т.1).

Разом з тим, відповідно до змісту наданого суду наказу голови ліквідаційної комісії Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" №66-В від 27.07.2017 року, ОСОБА_2 надано з 01 серпня 2017 року частину щорічної відпустки за робочий рік з 22.09.2015 по 22.09.2016 терміном 11 календарних днів, за робочий рік з 22.09.2016 по 22.09.2017 терміном 18 календарних днів.

Як пояснив позивач, перший день відпустки було змінено з 03.08.2017 на 01.08.2017 за пропозицією відповідача, у відпустку він пішов саме 01 серпня 2017 року згідно виданого наказу.

Належних доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було.

Світлокопія табелю відпрацьованого часу за серпень 2017 року, згідно якого ОСОБА_2 з перебував у відпустці з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року, таким доказом не є, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають фактичним обставинам справи, які визнані судом встановленими.

Відповідно до ст. 73 КЗпП України 24 серпня є святковим днем - Днем незалежності України.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про відпустки" святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України) при визначенні тривалості щорічних відпусток та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи ( стаття 19 цього Закону), не враховуються.

За таких підстав останнім днем відпустки ОСОБА_2 був 30 серпня 2017 року, а останнім робочим днем - 31 серпня 2017 року.

Доводи позивача про те, що 30 серпня 2017 року він цілий день був на робочому місці, передаючи справу іншому працівнику у зв'язку з поданням заяви про звільнення, за відсутності наказу відповідача про відкликання останнього з відпустки, не є підставою для висновку про те, що вказаний день був для позивача робочим та підлягав оплаті.

З урахуванням обставин справи та зібраних по справі доказів в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення не виплаченої заробітної плати позивачу за 31 серпня 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось відповідачем, що середньоденний заробіток позивача становив 384,61 грн.

При цьому суд виходив з того, що повними календарними місяцями роботи позивача перед звільненням є квітень та травень 2017 року. Заробітна плата за обидва місяці становила 15 000 грн. ( 7500 грн. х 2) : 39 робочих днів =384,61 грн (а.с.87 т.1).

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_2 у вказаній частині підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за 31 серпня 2017 року в сумі 384 грн. 61 коп.

Вказана сума зазначена без вирахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України.

Виходячи з суми середньоденного заробітку позивача, враховуючи 438 днів затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 168 459 грн 18 коп.

Доводи позивача про неправильність вказаного розрахунку є необґрунтованими, оскільки останній при її обрахуванні виходив не із середньоденної, а із середньомісячної заробітної плати, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 107 грн 60 коп., суд першої інстанції виходив з розміру середньомісячного заробітку позивача, невиплаченої при звільненні суми - 9 560 грн., що становить приблизно 6% від суми належного до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції у вказаній частині.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-113 цс 16 від 27 квітня 2016 року, у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування неправильно визначено розмір спірної суми, на яку працівник мав право, частки яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи.

Враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_2, ту обставину, що розмір спірної суми, на яку останній має право, становить 9 944,72 грн, що у заявлених вимогах складає 19,45%, дії відповідача щодо її виплати, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції у вказаній частині шляхом збільшення суми середнього заробітку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з 10 107,60 грн до 32 765,31 грн (19,45% від суми 168 495, 18 грн).

Вказана сума зазначена без вирахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України.

Встановивши порушення відповідачем трудових прав позивача в частині виплати всіх належних сум, що належали працівнику на день звільнення, врахувавши тривалість часу порушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Розмір відшкодування визначено судом з урахуванням принципу розумності та справедливості.

Доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди у більшому розмірі, ніж це було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять.

Рішення суду у вказаній частині є законним і обґрунтованим, доводами апеляційної скарги не спростовується, а тому останнє у вказаній частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій сумі 1600 грн. ( 640 грн + 960 грн) .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заробітної плати за 31 серпня 2017 року скасувати.

Постановити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з державного господарського об'єднання Консорціум "Військово-будівельна індустрія" на користь ОСОБА_2 заробітну плату за 31 серпня 2017 року в сумі 384 грн. 61 коп.

Вказана сума зазначена без вирахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат змінити.

Збільшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з державного господарського об'єднання Консорціум "Військово-будівельна індустрія" на користь ОСОБА_2, з 10 107,60 грн до суми 32 765,31 грн.

Вказана сума зазначена без вирахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України.

Стягнути з державного господарського об'єднання Консорціум "Військово-будівельна індустрія" в дохід держави суму судового збору в розмірі 1600 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк