Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 274/4455/17

провадження № 61-40843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Бердичівтеплоенерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду від 13 березня 2018 року у складі судді Замеги О. В. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2018 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Галацевич О. М. та Григорусь Н. Й. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Бердичівтеплоенерго» про зобов`язання укласти трудовий договір та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив зобов`язати Комунальне підприємство «Бердичівтеплокомуненерго» (далі - КП «Бердичівтеплокомуненерго») укласти з ним трудовий договір з 29 вересня 2017 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що з 29 вересня по 12 жовтня подав відповідачу декілька заяв з проханням прийняти його на роботу на посаду оператора котельні, проте від відповідача ніяких пропозицій щодо укладення трудового договору не надійшло. В подальшому йому стало відомо, що на посади оператора котельної були прийняті працівники. Вважає, що має необхідну кваліфікацію та допуски для виконання обов`язків оператора котельної і КП «Бердичівтеплокомуненерго» безпідставно не уклав трудовий договір з ним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів, які б вказували на те, що він на виконання положень статті 24 Кодексу законів про працю України подав 12 жовтня 2017 року до КП «Бердичівтеплокомуненерго» паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а також інші документи, передбачені законодавством України необхідні для укладення з ним трудового договору. Місцевий суд відмовляючи у позові в частині вимог позивача щодо дискримінації стосовно нього зазначав, що саме на позивача в даному випадку покладено обов`язок надання доказів, які підтверджують, що дискримінація мала місце, однак жодних доказів на підтвердження цієї обставини ним надано не було.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що дій, спрямованих на укладення трудового договору позивач не вчинив, передбачений статтею 24 КЗпП України перелік документів не подав. Апеляційний суд зазначав, що посилання позивача на обов`язок відповідача у випадку надходження його заяви про прийняття на роботу звернутися до нього із пропозицією укласти трудовий договір не можуть бути взяті до уваги, оскільки нормами трудового законодавства такий обов`язок на роботодавця не покладено. Доказів на підтвердження наявності ознак дискримінації в сенсі статті 2-1 КЗпП України позивачем не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду від 13 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповністю були з`ясовані обставини та досліджено докази, які мають значення для вирішення справи, а тому суди дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Суди також припустилися помилки стосовно того, що позивачем не було доведено тієї обставини, що відповідач має упереджене, дискримінаційне ставлення до позивача в порівнянні з іншими робітниками.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що 3 вересня, 29 вересня та 12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звертався до КП «Бердичівтеплоенерго» із письмовими заявами про прийняття його на роботу на посаду оператора котельні. На звернення від 13 та 29 вересня 2017 року йому були надані відповіді про те, що опалювальний сезон не розпочався, а тому набір працівників такої спеціальності не здійснюється. На заяву від 12 жовтня 2017 року, отриману відповідачем у той же день була надана відповідь 20 жовтня 2017 року про те, що набір операторів котелень вже здійснено.

Рішенням виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 05 жовтня 2017 року №350 «Про виконання заходів з підготовки господарства міста до роботи в осінньо-зимовий період та початок опалювального періоду 2017-2018 років», було встановлено опалювальний період з 15 жовтня 2017 року, дозволено КП "Бердичівтеплокомуненерго» за певних температурних умов розпочати опалювальний період раніше (п.п.5,6). Рішення надійшло до КП «Бердичівтеплокомуненерго» 11 жовтня 2017 року, а на сайті Бердичівської міської ради розміщено 12 жовтня 2017 року.

Інформація Комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" про попит на робочу силу (вакансії) за формою № 3-ПН на посаду оператора котельні надходила до Бердичівського міського центру зайнятості 12 жовтня 2017 року та 13 жовтня 2017 року, що підтверджується листом від 17 січня 2018 року Бердичівського міського центру зайнятості.

На посаду оператора котельні Комунальним підприємством "Бердичівтеплоенерго" були прийняті працівники 13 жовтня 2017 року, про що зазначено у листі Бердичівського міського центру зайнятості від 19 грудня 2018 року.

Разом з тим, Комунальне підприємство "Бердичівтеплоенерго" у листі від 19 грудня 2017 року зазначає, що працівники були прийняті на посаду 12 жовтня 2017 року.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що 12 жовтня 2017 року відповідач здійснював прийом на роботу операторів котелень. ОСОБА_1 особисто подав до КП «Бердичівтеплоенерго» заяву про прийняття на роботу, яка була зареєстрована. Проте, дій, спрямованих на укладення трудового договору не вчинив, передбачений статтею 24 КЗпП України перелік документів не подав.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно з частиною другою статті 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи (частина друга статті 24 КЗпП України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що дій, спрямованих на укладення трудового договору позивач не вчинив, передбачений статтею 24 КЗпП України перелік документів не подав, а тому місцевий суд з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів вважає вірними висновки судів попередніх інстанцій про те, що згідно з частиною другою статті 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце, проте жодних доказів на підтвердження наявності ознак дискримінації в сенсі статті 2-1 КЗпП України позивачем не надано, а тому висновки судів попередніх інстанцій в цій частині є вірними також.

Підсумовуючи вищенаведене Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду від 13 березня 2018 та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська