Справа № 1519/2-795/11
Провадження № 2/521/8/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого судді - Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання - Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступник - ОСОБА_3), треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частини будинку та розділ майна, визначення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розділ другого та третього поверху будинку, за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, уточнив позовні вимоги, звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що перебувала в офіційному зареєстрованому шлюбі з відповідачем, проживала з ним у вказаний період, а тому, просить суд визнати за нею право власності на 170/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8.

У свою чергу, відповідач по справі, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розподіл спільної сумісної власні подружжя, та просить суд поділити між ним та ОСОБА_1 спільне сумісне майно подружжя у вигляді частини житлового будинку, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8. Та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину зазначеного домоволодіння, посилаючись на те, що з 14 листопада 1997 року по 07 червня 2002 року він перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. До реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_2 належало 3/5 частини домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.1964 року, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-788. На підставі договору купівлі-продажу від 16.07.1990 року, дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_6 було придбано 2/5 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.07.1990 року, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 3-4932.

Таким чином ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у 1990 році на праві власності належало зазначене домоволодіння, яке складалося з одноповерхового житлового будинку та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. вказане домоволодіння придбалось ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_6, померлою 04 березня 1993 року, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 2/5 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8, спадкоємцем яких є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.01.1998 р., посвідчене Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-235.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.03.2001 р. за № 2-2269, видане замість договорів купівлі-продажу від 18.01.1964 р., реєстровий № 2-502, 16.07.1990 р, реєстровий 3-4932, свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.1998 р., реєстровий 1-235.

У свою чергу, треті особі, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5, уточнив позовні вимоги, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності, посилаючись на те, що вони вважають себе співвласниками домоволодіння, так як з 1998 року до теперішнього часу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають за зазначеною адресою, продав своє нерухоме майно, вони поселилися у будинку ОСОБА_2, так як матір ОСОБА_4 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ним та почали добудовувати будинок за власний рахунок.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять визнати за ними право власності на 358/1000 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8; житловий будинок з належними йому господарськими спорудами та будівлями за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8 поділити між ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3; у порядку розподілу мана виділити ОСОБА_4, ОСОБА_5 частину домоволодіння, що включає підвал (бойлерна (2-1),кладочка (2-3)), загальною площею 10,7 кв.м., по першому поверху сходи площею 2,8 кв.м., по другому поверху квартира № 5 (коридор (5-1), коридор (5-1а), кухня (5-2), житлова (5-3), житлова (5-4), житлова (5-5), житлова (5-6), туалет (5-7)), загальною площею 63,7 кв.м. в тому числі житлова 41,5 кв.м., балкон 2-го поверху, прилеглий до кВ. № 5, по третьому поверху квартира № 7 (сходи (7-1), підсобка (7-2)) загальною площею 33,1 кв.м., сарай (літ. «О»), гараж (літ. «В»); у спільне користування співвласникам ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виділити частину земельної ділянки площею 358 кв.м., обмежену фасадною, правою і задньою зовнішніми межами.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Раніше у судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, але від нього до канцелярії суду надійшла заява, відповідно до якої він просить суд у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити, так як вважає їх безпідставними.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, перебувала в офіційному зареєстрованому шлюбі з відповідачем, проживала з ним у період з 14 листопада 1997 року по 07 червня 2002 року, а тому, вважала себе співвласником житлового будинку з належними йому господарськими спорудами та будівлями за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8.

У свою чергу, відповідач по справі, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2, посилається на те, що з 14 листопада 1997 року по 07 червня 2002 року він перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. До реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_2 належало 3/5 частини домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.1964 року, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-788. На підставі договору купівлі-продажу від 16.07.1990 року, дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_6 було придбано 2/5 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.07.1990 року, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 3-4932.

Таким чином ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у 1990 році на праві власності належало зазначене домоволодіння, яке складалося з одноповерхового житлового будинку та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. вказане домоволодіння придбалось ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_6, померлою 04 березня 1993 року, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 2/5 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8, спадкоємцем яких є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.01.1998 р., посвідчене Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-235.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.03.2001 р. за № 2-2269, видане замість договорів купівлі-продажу від 18.01.1964 р., реєстровий № 2-502, 16.07.1990 р, реєстровий 3-4932, свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.1998 р., реєстровий 1-235.

У свою чергу, треті особі, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5, уточнив позовні вимоги, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності, посилаючись на те, що вони вважають себе співвласниками домоволодіння, так як з 1998 року до теперішнього часу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають за зазначеною адресою, продав своє нерухоме майно, вони поселилися у будинку ОСОБА_2, так як матір ОСОБА_4 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ним та почали добудовувати будинок за власний рахунок.

25 березня 2013 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.03.2013 року, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 3081.

19 травня 2016 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 була залучена ОСОБА_3, яка являлася дружиною померлого, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01 лютого 2008 року, зареєстроване Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Одесі, актовий запис № 24 та звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується заявою від 08.10.2013 р, за № 2801, спадкова справа № 963/2013.

29 січня 2017 року померла ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30.01.2017 року, зареєстроване Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1328.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року провадження по справі було зупинено на підставі заяви ОСОБА_4 про зупинення провадження по справі до прийняття спадщини та оформлення нею спадкових прав.

08 червня 2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси провадження по зазначеній цивільній справі було поновлено.

З боку ОСОБА_4 до суду не надходило жодного клопотання щодо того, що вона має право бути залученою у розгляді справи у якості правонаступника.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно дост.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 р. у справі №6 -12цс13).

У відповідності до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а відповідно до змісту ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками.

На відміну від поділу (ст. 367 ЦК України), за якого право спільної часткової власності припиняється для всіх її учасників, у разі виділу право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Суд не може прийняти до уваги ствердження ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що вони з 1998 року до теперішнього часу проживають за зазначеною адресою та продав своє нерухоме майно, вони поселилися у будинку ОСОБА_2, так як матір ОСОБА_4 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ним та почали добудовувати будинок за власний рахунок та користуватися усіма правами співвласників, так як висловлене не підтверджено у судовому засіданні будь якими документальними доказами, а саме договорами купівлі-продажу нерухомого майна, розписками про отримання кошти, які надавалися на добудову житлового будинку та іншим.

Тому, у судовому розгляді ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не було надано на розгляд суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надали суду докази порушення їх прав відповідачем.

І лише у разі порушення таких прав позивач може звернутися до суду за їх захистом, обравши відповідний ефективний спосіб захисту права.

В даному випадку, позивач не надала суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування своїх вимог в розумінні ст.ст.76,81 ЦПК України.

Відтак, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 41,55 Конституції України, ст.ст. 11,15, 177,181,182, 190,319, 321, 331, 332, 375, 376, 383, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 83, 223, 63-265, 268, 280-281, 354 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 65049, м. Одеса, вул. Івана Франка, 8), ОСОБА_5 (адреса: 65049, м. Одеса, вул. Івана Франка, 8) до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на 358/1000 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8; житловий будинок з належними йому господарськими спорудами та будівлями за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франко, 8 поділити між ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3; у порядку розподілу мана виділити ОСОБА_4, ОСОБА_5 частину домоволодіння, що включає підвал (бойлерна (2-1),кладочка (2-3)), загальною площею 10,7 кв.м., по першому поверху сходи площею 2,8 кв.м., по другому поверху квартира № 5 (коридор (5-1), коридор (5-1а), кухня (5-2), житлова (5-3), житлова (5-4), житлова (5-5), житлова (5-6), туалет (5-7)), загальною площею 63,7 кв.м. в тому числі житлова 41,5 кв.м., балкон 2-го поверху, прилеглий до кВ. № 5, по третьому поверху квартира № 7 (сходи (7-1), підсобка (7-2)) загальною площею 33,1 кв.м., сарай (літ. «О»), гараж (літ. «В»); у спільне користування співвласникам ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виділити частину земельної ділянки площею 358 кв.м., обмежену фасадною, правою і задньою зовнішніми межами відмовити у повному обсязі.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ