Справа № 350/1935/17
Номер провадження 2/350/16/2019
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 січня 2019 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
у складі: головуючої судді Калиній Г.В.
за участю: секретаря судового засідання Юречко Т.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Богданвича, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
Ухвалою судді від 09 грудня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Рожнятівського районного суду від 11 січня 2018 року за клопотанням відповідача до участі у справі, як третю особу залучено ОСОБА_3
Ухвалою Рожнятівського районного суду від 05 березня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння прийнято до спільного розгляду із первісним позовом, призначено у справі підготовче судове засідання.
Ухвалою Рожнятівського районного суду від 20 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним право власності на транспортний засіб марки MERCEDES - BENZ, модель VITO 109 CDI, 2003 року випуску, державний номер AT 2190 ВВ.
У зустрічному позові ОСОБА_3 просить зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 передати їй автомобіль марки MERCEDES - BENZ, модель VITO 109 CDI, 2003 року випуску, державний номер AT 2190 ВВ у справному стані та у комплекті з оригіналом свідоцтва про реєстрацію вказаного автомобіля у Калуському ВРЕР.
Свої позовні вимоги позивач-відповідач ОСОБА_4 мотивує тим, що у 2011 році між ним та відповідачем було досягнуто домовленість про купівлю-продаж транспортного засобу марки MERCEDES - BENZ, модель VITO 109 CDI, 2003 року випуску, державний номер AT 2190 ВВ. ОСОБА_2 передав йому вказаний автомобіль. На день передачі транспортного засобу, вказане авто було вантажним, однак в подальшому транспортний засіб було переобладнано у пасажирський, про що свідчить відмітка у технічному паспорті.
По сьогоднішній день вищевказаний транспортний засіб перебуває у його повному володінні, розпорядженні та користуванні, зокрема він здійснював його технічне обслуговування, поточний ремонт, страхування, тощо. Також на його ім'я була видана довіреність від 26 грудня 2012 року, під час оформлення якої 20 серпня 2009 року, ним був проведений повний розрахунок за автомобіль
У вересні 2017 року він звернувся до відповідного реєстраційного органу з метою здійснення реєстрації транспортного засобу на своє ім'я, однак йому роз'яснили, що на автомобіль є заборона у зв'язку з судовими спорами його власника. Він відразу звернувся до власника транспортного засобу, яким є відповідач, однак ОСОБА_2 роз'яснив, що не має можливості допомогти у вирішення вказаного питання.
Через такі обставини він не має можливості у позасудовому порядку відновити своє порушене право, що стосується оформлення правовстановлюючих документів на автомобіль, тому змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.
Позовні вимоги відповідачка - позивачка ОСОБА_3 мотивує тим, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного подружнього життя надбали ряд майна, яке було поділено між ними рішенням Рожнятівського районного суду від 26 жовтня 2015 року. Зокрема, суд присудив вказаним їй, як одному з подружжя, у власність автомобіль марки MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, державний номерний знак AT 2190 ВВ, 2003 року випуску, САО078369 червоного кольору, номер двигуна НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2. Отже на підставі зазначеного судового рішення саме вона є належним власником спірного автомобіля. Відповідач ОСОБА_2 зазначене судове рішення не оскаржував. Після вступу рішення суду в силу вона звернулась у Територіальний сервісний центр 2642 регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області з метою зареєструвати зазначений автомобіль у власність на себе, але листом від 07 квітня 2016 року № 31/9/1546 їй повідомлено, що для цього їй необхідно особисто надати ряд документів, в тому числі свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу. Проте відповідач ОСОБА_2 на її звернення відмовився передати їй автомобіль та документи на нього, мотивуючи тим, що вказане майно відсутнє. На даний час з позовної заяви ОСОБА_4 їй стало відомо, що ОСОБА_2 передав йому автомобіль з повноваженнями, викладеними у довіреності. Тобто між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір доручення, термін дії якого закінчився 26 грудня 2017 року. Вважає, що після закінчення строку дії довіреності позивач повинен повернути автомобіль ОСОБА_2 Позиція позивача про те, що він купив вказаний автомобіль, нічим не підтверджується. Вважає, що якби позивач-відповідач ОСОБА_4 справді мав намір купити автомобіль і вже на час отримання довіреності повністю сплатив ОСОБА_2 вартість автомобіля, то був би укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу у встановленому порядку для даного виду правочинів, а не договір на представництво інтересів. Якщо ж ОСОБА_4 справді сплатив ОСОБА_2 ту чи іншу суму грошових коштів, то це може бути предметом іншого спору між вказаними особами. На даний час позивач-відповідач утримує в себе автомобіль без належних на те правових підстав, оскільки він не є ні власником ні законним користувачем автомобіля. Тому він повинен повернути автомобіль законному власнику, яким згідно судового рішення, є саме вона -ОСОБА_3
У судове засідання учасники справи не прибули.
Позивач-відповідач ОСОБА_4 направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, а вимоги, заявлені ОСОБА_3 у зустрічному позові вважає безпідставними, просить у їх задоволенні відмовити.
Відповідач ОСОБА_2 також направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, відповідачем у жодному із заявлених до нього позовів себе не визнає, оскільки спірним автомобілем він не володіє, тому в частині позовних вимог, що стосуються його, просив відмовити.
Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 направив суду заяву про розгляд справи без його участі та участі його довірительки, позовні вимоги підтримує, а у задоволенні позову ОСОБА_4 просить відмовити за його безпідставністю.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_7 не підлягає до задоволення, а позов ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за змістом ст. 20 зазначеного кодексу, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.
Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 4 ст. 82 зазначеного кодексу, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Для здійснення перереєстрації автомобіля марки «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_3, крім іншого, необхідно надати до відповідного органу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджується копією повідомлення територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області (а. с. 48).
Вартість вказаного транспортного засобу на час проведення останньої оцінки становить 100387 гривень без врахування ПДВ, що підтверджується висновком №10/11 від 10 листопада 2017 року оцінювача ОСОБА_8 (а. с. 6).
Спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2, дата реєстрації 23 серпня 2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 7).
26 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження спірним транспортним засобом, довіреність видана терміном на 5 років та дійсна до 26 грудня 2017 року, що підтверджується копією довіреності (а. с. 8).
Аналізуючи подані сторонами письмові докази у їх сукупності, судом встановлено, що на підставі рішення суду від 26 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, власником автомобіля марки «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», державний номерний знак НОМЕР_3 є ОСОБА_3 При цьому спірний транспортний засіб з 2012 року був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2, який на підставі довіреності передав його у користування іншим особам, у тому числі позивачу-відповідачу ОСОБА_4 Термін дії довіреності закінчився 26 грудня 2017 року.
На жданий час автомобіль перебуває у володінні ОСОБА_4. що підтверджується його позовною заявою.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1 ст. 244 ЦК України).
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
У справах за позовом про визнання права власності на автомобіль із підстав придбання його за договором купівлі-продажу суд може задовольнити такий позов у тому разі, коли встановить, що сторонами були додержані правила ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу такого майна. Сама по собі довіреність на право користування та розпорядження майном не свідчить про укладення сторонами договору купівлі - продажу автомобіля. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Належною формою договору купівлі - продажу автомобіля є письмова, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України.
Оскільки довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, то суд вважає, що видачу довіреності на транспортний засіб, що був у експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на ім'я якої таку довіреність видано.
Суд також не приймає до уваги надану позивачем-відповідачем копію полісу страхування спірного транспортного засобу, оскільки він жодним чином не підтверджує факт переходу права власності на спірний автомобіль, а свідчить лише про користування транспортним засобом.
Отже позивач-відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль перейшов у його власність. Натомість з 12 січня 2016 року власником зазначеного транспортного засобу є ОСОБА_3, що підтверджується копією рішення суду, яке набрало законної сили (а. с. 42-47).
Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.
Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).
Аналіз змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливі за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку.
Відсутність (недоведеність) одного із названих елементів виключає визнання права власності за набувальною давністю.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_4, а також з матеріалів справи, зокрема копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 7), вбачається, що позивач-відповідач знав, що даний автомобіль на час передачі його у користування належав відповідачу ОСОБА_2 Також він вказав у позовній заяві, що не зміг зареєструвати даний транспортний засіб на своє імя у звязку з тим, що на даний автомобіль існує заборона у звязку із судовими справами його власника.
Оскільки, користуючись автомобілем, який не є його власністю, позивач був обізнаний про власника майна, а також про наявність обтяжень, накладених на майно, його володіння спірним автомобілем не можна вважати добросовісним. Та обставина, що позивач - відповідач здійснював технічне обслуговування автомобіля, переобладнав його та постійно ним користується не породжує підстав на набуття права власності за набувальною давністю.
Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль за набувальною давністю, визначені ст. 344 ЦК України, відсутні, та приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України , правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При зверненні до суду зі зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначила підставою такого звернення ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Тобто, статтею 387 ЦК України передбачено, що способом цивільно-правового захисту права власності є право власника майна на його витребування із чужого незаконного володіння.
У розумінні ст. 387 ЦК України позивач повинен довести, а суд встановити факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна: вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача, незаконність володіння відповідачем майном позивача, відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально - правових відносин щодо спірного майна.
Предметом позову на підставі ст. 387 ЦК України виступає вимога власника, який не володіє майном, до особи, яка незаконно заволоділа цим майном.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником спірного транспортного засобу, який на даний час знаходиться у ОСОБА_1 Автомобіль дійсно перебуває у його володінні, тому відповідно до вимог вищенаведених правових норм спірний автомобіль слід витребувати з його володіння на користь ОСОБА_11, як законного власника.
Крім того, судом встановлено, що для перереєстрації транспортного засобу ОСОБА_3 необхідно надати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Зважаючи на те, що позивач-відповідач при зверненні до суду до матеріалів своєї позовної заяви надав копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та у позовній заяві зазначив, що у 2017 році звертався до реєстраційного органу з метою здійснення реєстрації спірного автомобіля на своє імя, у позивача відповідача, крім самого автомобіля, слід також витребувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
У звязку з тим, що спірний транспортний засіб та реєстраційні документи знаходяться у позивача - відповідача ОСОБА_4, а не у відповідача ОСОБА_2, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, заявлених до відповідача ОСОБА_2 слід відмовити за їх безпідставністю, оскільки, витребувати спірний транспортний засіб та документи у нього неможливо, бо на час подачі до суду позову та на час розгляду даної справи, вони перебувають у володінні іншої особи. Тому позовні вимоги у цій частині суд визнає безпідставним та вважає за необхідне у їх задоволенні відмовити.
Керуючись статтями 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,
У задовленні позову ОСОБА_12 до ОСОБА_2 Богданвича, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю, відмовити за його безпідставністю.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.
У витребуванні автомобіля у ОСОБА_2 відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Калиній