ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4297/19 Справа № 207/2267/18 Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк,

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2018 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено повністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» , що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24267 (двадцять чотири тисячі двісті шістдесят сім) грн.75 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» , що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д судовий збір на користь держави в сумі 704 гривень 80 копійок.

В апеляційній скарзі Акціонернео товариство Комерційний банк ПриватБанк просить рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року у справі №207/2267/18 скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року просить рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.07.2017 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду касира-операціоніста Дніпропетровського РУ ПАТ КБ ПРИВАТБАНК (а.с.3).

20 грудня 2017 року ОСОБА_1 подано заяву на навчальну відпустку з 23.12.2017 року по 30.12.2017 року.

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 було подано заяву на соціальну відпустку з 02.01.2018 року по 12.01.2018 року.

Згідно записам трудової книжки 15.01.18 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу Законів про працю України (а.с. 3).

Як вбачається з матеріалів справи, своєчасність подання заяв ОСОБА_1 підтверджується роздрукованими заявами з системи електронного документообігу «ПриватДок» (а.с.56-61).

Також даними документами підтверджується той факт, що позивачці було відмовлено у наданні відпусток посилаючись на те, що на думку відповідача, позивачкою було взято занадто багато відпусток за період праці.

Відповідно до ст.15 «Про відпустки», працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надаються додаткові оплачувані відпустки:

1) на період настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів для тих, хто навчається на першому та другому курсах у вищих навчальних закладах: незалежно від рівня акредитації з заочною формою навчання - 30 календарних днів;

2) на період настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів для тих, хто навчається на третьому і наступних курсах у вищих навчальних закладах: незалежно від рівня акредитації з заочною формою навчання - 40 календарних днів;

Відповідно до ст.19 «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Як було встановлено судом першої інстанції позивачка є одинокою матір`ю, що підтверджується копією свідоцтва про народження її сина ОСОБА_2 (а.с.46, 47).

При звільненні позивачці не здійснена виплата належних їй сум, а саме: виплати за навчальну відпустку за період з 23.12.2017 року по 30.12.2017 року, соціальну відпустку як одинокій матері за 2018 рік за період з 02.01.2018 року по 12.01.2018 року, та невикористану соціальну відпустку за 2017 рік у день звільнення через те, що відповідач ухилявся від надання їй додаткових відпусток.

Зазначені виплати були перераховані ОСОБА_1 відповідачем 05.05.2018 року, лише після її звернення до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, що підтверджується листом ПАТ КБ "Приватбанк від 17.05.2018 року №20.1.0.0.0/7-20180417/2018 (а.с.5).

Отже, враховуючи, що виплачені у травні 2018 року кошти належали позивачці при звільненні підтверджує те, що в період з 23.12.2017 року по 12.01.2018 року вона перебувала у навчальній і соціальній відпустках (а.с.33-34).

Таким чином відповідач, сплативши позивачу зазначені суми, добровільно визнав те, що ним було порушені правові норми Кодексу законів про працю та Закону України «Про відпустки» та в порушення ст.116 КЗпП України ОСОБА_1 в день звільнення не була проведена виплата всіх сум, що належали їй при звільненні.

Згідно з ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

При цьому, відповідно до ст. 116 КзпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України: у разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу звільненому працівнику належних йому сум у строки, вказані у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1, цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

З урахуванням зазначеного, судом першої інстанції встановлено, що позивачу при звільненні не були здійснені виплати за навчальну відпустку за період з 23.12.2017 року по 30.12.2017 року, соціальну відпустку як одинокій матері за 2018 рік за період з 02.01.2018 року по 12.01.2018 року, та невикористану соціальну відпустку за 2017 рік, а були сплачені позивачеві відповідачем лише 05.05.2018 року.

Отже, обчислення середнього заробітку позивача слід проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

В п.8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи середньоденний заробіток позивача складає 323грн.57коп. (а.с.19).

Пленум Верховного Суду України в абз. 5 п. 25 Постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» роз`яснив, що непроведення розрахунку у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП Україи.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки, заборгованість відповідачем була сплачена позивачеві 05.05.2018 року, (а.с.4), тому середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.01.2018 року по 04.05.2018 року становить (323грн.57коп. х 75 (кількість робочих днів)) 24267грн.75коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку та сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків при обчисленні розміру стягнення та не застосував роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо врахування інших доходів отриманих позивачем у спірний період, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідач плутає поняття оплати вимушеного прогулу відповідно до ст.235 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Разом з тим, отримання допомоги по безробіттю не є підставою для зменшення розміру суми виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. До такої правової позиції дійшов Верховнй Суд України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

Також, апелянт вдається до особистого тлумачення норм матеріального права та зазначає, що згідно абз. 2 пункту 32 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, підтвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Однак, даний пункт постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року стосується оплати вимушеного прогулу відповідно до ст.235 КЗпП України. У даній же справі спір йде про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Твердження апелянта, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на відсутність всіх необхідних складових, визначених статтею 117 КЗпП України, зокрема, вини відповідача у затримці виплати належних коштів, є безпідставними, оскільки лише 05.05.2018 року відповідачем були перераховані ОСОБА_1 виплати, які належали виплаті позивачу при звільненні.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича