КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№22-ц/824/1982/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/9553/17

31 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою директора Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» ОСОБА_9 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Оладько С.І.. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа: тимчасово виконуючий обов'язки директора Дирекції «Автотранспошта» Козинський ВолодимирДмитрович про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,-

в с т а н о в и в:

13 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа: тимчасово виконуючий обов'язки директора Дирекції «Автотранспошта» Козинський Володимир Дмитрович про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала в дирекції «Автотранспошта» УДППЗ «Укрпошта» (правонаступник - Дирекція «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта») з 10 січня 1985 року, наказ № 10/ок від 09 січня 1985 року, а начальником відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів (ОПАРК) Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» відділу з 01 жовтня 2007 року відповідно до наказу № 299-к від 04 жовтня 2007 року.

13 травня 2016 року на посаду директора Дирекції «Автотранспошта» був призначений ОСОБА_4 Наказом № 225 від 19 травня 2016 року роботодавцем з 20 травня 2016 року була введена в дію нова структура управління підприємством, при якій виключався із штатного розпису, у тому числі і відділ ОПАРК, який вона очолювала та її посада начальника відділу.

У відповідності до наказу Дирекції «Автотранспошта» № 225 від 19 травня 2016 року «Про введення в дію нової структури управління» були видані накази від 25 травня 2016 року № 350-к, № 351-к та від 30 травня 2016 року № 365-к, за якими усіх працівників відділу ОПАРК, крім неї, було переведено у новостворену Службу кадрового забезпечення. Керівництво службою кадрового забезпечення вже з 20 травня 2016 року було покладено на іншу особу - ОСОБА_5 Усі повноваження, які раніше виконував відділ ОПАРК, було передано до Служби кадрового забезпечення.

Наприкінці травня 2016 року усі організаційні питання щодо виробничого процесу, виконання трудових обов'язків, розподілу повноважень з кадрового напрямку, надання керівних повноважень, створення «резерву» керівника Служби кадрового забезпечення було вирішено роботодавцем. Станом на 09 червня 2016 року усі її трудові обов'язки перед роботодавцем було виконано, а тому 09 червня 2016 року вона заяву про звільнення з підстав передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням у зв"язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю.

Через півтора року - 17 листопада 2017 року наказом Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» № 870-к її було звільнено з роботи з 09 червня 2016 року за прогул без поважних причин з 18 жовтня 2017 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вважала, що наказ № 870-к від 17 листопада 2016 року є незаконним, оскільки прогулу вона не здійснювала. Станом на 09.06.2016 року вона вже не мала ніяких трудових обов'язків і знаходилася поза структурою та поза штатом підприємства. Заяву про звільнення вона подала вчасно. 09 червня 2016 року був останній день її роботи на підприємстві, який вона відпрацювала.

Посилаючись на вищезазначене, просила суд визнати незаконним наказ відповідача № 870-к від 17 листопада 2017 року про звільнення та поновити її на посаді начальника ВОПАРК Дирекції «Автотранспошта» з 09 червня 2016 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 червня 2016 року по 13 грудня 2017 року.

В подальшому позивачка подавала заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просила стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2016 року по 10 вересня 2018 року в сумі 358 849,26 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним наказ № 870-к від 17 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи з 09 червня 2016 року.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з 09 червня 2016 року.

Стягнуто з Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2016 року по день винесення рішення суду, а саме по 10 вересня 2018 року в сумі 358 849,26 грн.

Зазначено, що рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, директор Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Козинський Володимир Дмитрович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав що, відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, так як суд не встановив дійсні обставини справи, дав невірну правову оцінку дослідженим доказам. Визнаючи наказ № 870-к від 17 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи з 09 червня 2016 року незаконним, суд першої інстанції своїх висновків щодо незаконності вказаного наказу не обгрунтував. Відповідачем доведено, а позивачем не спростовано ту обставину, що позивачка з 09 червня 2016 року на роботу не виходила, доказів відсутності на роботі з поважних причин суду не надала, а тому така відсутність на роботі є прогулом. Відповідачем були здійснені всі передбачені законом заходи для з"ясування причини відсутності позивачки на роботі, поважних причин відсутності встановлено не було, а тому вважає, що звільнення позивачки відбулося з передбачених законом підстав та з дотриманням встановленого законом порядку, що свідчить про законність такого звільнення та не тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Вказував на те, що висновок суду про відсутність позивача на роботі з 10 червня 2016 року по 20 липня 2017 року з поважних причин, оскільки між нею та відповідачем існував трудовий спір щодо підстав її звільнення з роботи є помилковим, так як сама по собі наявність трудового спору між працівником та роботодавцем не створює обставин, які є об'єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення дії, адже позивачка не була позбавлена можливості до вирішення вказаного спору виходити на роботі та працювати. Фактично вона самовільно прийняла рішення про залишення роботи до фактичного моменту погодження таких дій власником чи уповноваженим ним органом. Отже самовільне залишення позивачкою роботи (відсутність згоди адміністрації підприємства), невихід позивачки на роботу в період з 10 червня 2016 року по 20 липня 2017 року, а також з 21 липня 2017 року по 17 листопада 2017 року є прогулом без поважних причин, а дисциплінарне стягнення накладене на позивача відповідачем своєчасно та на законних підставах, з дотриманням встановленої процедури.

Також зазначав що суд, визнаючи бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивачки про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, не навів законних підстав, які передбачають обов'язок роботодавця звільнити позивачку з вказаних підстав при його незгоді з такими причинами звільнення.

Посилався на те, що суд, визначаючи поважність причин неявки позивачки на роботу в період з 10 червня 2016 року по 20 липня 2017 року, не встановивши факту вимушеності прогулу , розглянувши позов в межах одного року та, ігноруючи вимоги ч. 2 ст. 235 КЗпП України, незаконно поклав на відповідача обов'язок з оплати позивачці таких днів прогулу.

26 грудня 2018 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, в якому вона просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що твердження апелянта про те, що правові відносини сторін обмежуються лише періодом з 18 жовтня 2017 року по 17 листопада 2017 року не відповідають змісту наказу та обставинам справи, оскільки правові відносини за змістом наказу від 17 листопада 2017 року № 870-к стосуються періоду з 09.06.2016 року по 17.11.2017 року. Посилалася на те, що суд дійшов правильного висновку, що відсутність позивача на роботі після написання заяви про звільнення була викликана поважною причиною, оскільки між сторонами існував трудовий спір, який розглядався судом. Вказувала на те, що стягуючи з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правильно визначив період вимушеного прогулу з 09.06.2016 року по день винесення рішення суду, оскільки саме відповідач у наказі про звільнення вказав дату звільнення позивача з 09.06.2016 року, з вказаної дати позивача поновлено на роботі.

В судовому засіданні представник Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» та третьої особи: ОСОБА_9 ОСОБА_10 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обгрунтоване.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працювала на посаді начальника відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з 17 травня 2007 року.

09 червня 2016 року позивачка подала заяву про звільнення її з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

З 10 червня 2016 року на роботу позивачка не виходила та свої посадові обов'язки не виконувала. При цьому, наказу про її звільнення з роботи відповідачем не було винесено, трудова книжка позивачу не була видана.

Наказом № 870-к від 17 листопада 2017 року позивачку було звільнено з роботи з посади начальника відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з 09 червня 2016 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 18 жовтня 2017 року, що підтверджується копією наказу.

Звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України відбулося за згодою Київської міської профспілки працівників зв'язку від 15 листопада 2017 року.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» про не розгляд її заяви щодо звільнення, про зобов'язання звільнити, виплату вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та невидачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дирекції «Автотранспошта» ПАТ «Укрпошта», третя особа: директор Дирекції «Автотранспошта» ОСОБА_4 про не розгляд її заяви щодо звільнення, про зобов'язання звільнити, виплату вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та невидачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди, залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 липня 2017 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, визнаючи незаконним наказ № 870-к від 17 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи з 09 червня 2016 року, поновлюючи її на роботі на посаді начальника відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з 09 червня 2016 року та стягуючи з Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2016 року по день винесення рішення суду, а саме: по 10 вересня 2018 року в сумі 358 849,26 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відсутність позивача на роботі з 10 червня 2016 року по 20 липня 2017 року була викликана поважними причинами, оскільки між нею та відповідачем існував трудовий спір щодо підстав її звільнення з роботи та обставин реорганізації підприємства, який був вирішений Ірпінським міським судом Київської області 16 травня 2017 року, вказане рішення суду набрало законної сили 20 липня 2017 року. Посилання відповідача у наказі № 870-к від 17.11.2017 року про те, що ОСОБА_3 звільнена з 09.06.2016 року за прогул з 18.10.2017 року по теперішній час суд вважав надуманим та безпідставним, оскільки при встановленні вказаних фактів та після виконання вимог ст. 149 КЗпП України, позивач могла бути звільнена з роботи із зазначених підстав з 18.10.2017 року, а не з 09.06.2016 року. З огляду на зазначене, наказ відповідача про звільнення позивачки з роботи з 09 червня 2016 року за прогул є незаконним і вона підлягає поновленню на посаді. Відповідно до ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.06.2016 року 10.09.2018 року у сумі 358 849,26 грн.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони не відповідають фактичним обставинам справи, дослідженим судом доказам та вимогам матеріального права, з огляду на таке.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

За змістом зазначеної норми закону визначальною і обов'язковою умовою звільнення працівника за прогул є його відсутність на роботі без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня.

Як встановлено було судом, та не заперечувалося позивачем, 09 червня 2016 року позивачка подала відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. З 10 червня 2016 року на роботу позивачка не виходила та свої посадові обов'язки не виконувала. При цьому, наказу про її звільнення з роботи відповідачем не було винесено, трудова книжка позивачу не була видана.

Відповідно до п. 3.1 розділу 3 додатку 3.1 колективного договору ПАТ «Укрпошта» на 2016-2020 роки, працівник зобов'язаний додержуватися встановленої графіком роботи тривалості робочого дня, тижня, початку, закінчення та тривалості перерви на обід.

Згідно з п.п. 4.1.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку, працівник зобов'язаний додержуватися трудової дисципліни (виробничої, технологічної, виконавської, дисципліни робочого часу тощо).

Згідно актів комісій Дирекції "Автотранспошта" за період з 10.06.2016 року по 17.11.2017 року у робочі дні у вказаний період начальник відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці та на території дирекції. Причина відсутності невідома, на дзвінки не відповідає ( а.с. 157-250 т. 1, а.с. 1-69 т.2).

Згідно акту перевірки від 16.06.2016 року, комісія провела перевірку місцезнаходження начальника відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» ОСОБА_3, яка з 10.06.2016 року з невідомих причин відсутня на роботі. З вказаної дати ОСОБА_3 на телефонні дзвінки не відповідає, де вона та з яких причин відсутня на роботі, адміністрації не повідомила. За адресою місця проживання ОСОБА_3 16.06.2016 року ніхто на дзвінки протягом 25 хвилин не відповів. На даний час місце знаходження та стан здоров"я начальника ВОПАРК ОСОБА_3 не відомо. (а.с. 20)

Згідно листа Комунального закладу «Ірпінська центральна міська лікарня» Ірпінської міської ради Київської області від 04.07.2016 року № 1001, у період з 10.06.2016 року і по 29.06.2016 року ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні не знаходилась та за медичною довідкою не зверталась. (а.с. 23)

Згідно листа Ірпінської міської поліклініки Комунального закладу «Ірпінська центральна міська лікарня» Ірпінської міської ради Київської області від 29 червня 2016 року № 59, ОСОБА_3 в період з 10.06 по 29.06.2016 року на лікарняному в Ірпінській міській поліклініці не перебувала. (а.с. 24)

Листами Дирекція «Автотранспошта» ПАТ «Укрпошта» просила ОСОБА_3 надати письмові пояснення щодо причин її відсутності на роботі або прибути до відділу кадрового забезпечення Дирекції «Автотранспошта» ПАТ «Укрпошта» для надання пояснень і виправдувальних документів з даного приводу. (том. 1 а.с. 33, 38, 41)

З копій табелів обліку використання робочого часу працівниками підрозділу УП Дирекції «Автотранспошта» за період з червня 2016 року по листопад 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 не з"являлась на роботі з 10.06. 2016 року по 17.11.2017 року.

В матеріалах справи відсутні та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона з"являлася на роботі. Документів, підтверджуючих поважність причин її відсутності на роботі позивачка не надала.

Таким чином, колегія суддів вважає, що факт відсутності ОСОБА_3 на роботі в період з 10.06.2016 року по 17.11.2017 року підтверджений належними та достовірними доказами. Доказів відсутності позивачки на роботі у вказаний період з поважних причин матеріали справи не містять.

Доводи позивача про те, що відповідач на підставі поданої нею 09.06.2016 року заяви про звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, повинен був звільнити її з роботи з 09.06.2016 року і її невихід на роботу з 09.06.2016 року не є прогулом, не грунтуються на фактичних обставинах справи, досліджених судом доказах та вимогах закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відбувається з власної ініціативи працівника, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства, не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, роботодавець не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Обгрунтованими є доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції про те, що відсутність позивача на роботі з 10.06.2016 року по 20.07.2017 року була викликана поважними причинами, оскільки між нею та відповідачем існував трудовий спір щодо підстав її звільнення з роботи та обставин реорганізації підприємства, який був вирішений рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2017 року яке набрало законної сили 20.07.2017 року, оскільки наявність між сторонами спору не є підставою для не виходу працівника на роботу без погодження з роботодавцем та не може бути поважною причиною прогулу працівника з 10.06.2016 року по 20.07.2017 року.

Не грунтується на вимогах закону і висновок суду першої інстанції про те, що позивачка могла бути звільнена з роботи з підстав визначених п.4 ст.40 КЗпП України з 18.10.2017 року, а не з 09.06.2016 року, з огляду на таке.

У пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер.

З досліджених доказів достовірно встановлено, що здійснений ОСОБА_3 прогул має тривалий характер, так як тривав з 10.06.2016 року і по 17.11.2017 року. В цей період позивачка жодного разу на роботу не виходила, а тому він є безперервним і триваючим.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що вчинення прогулів ОСОБА_3мало тривалий характер - з 10.06.2016 року по 17.11.2017 року. Доказів поважності причин, з яких вона допустила прогули протягом тривалого часу ОСОБА_3 суду не надала, як не надаладоказів того, що вонаповідомляла Дирекцію «Автотранспошта» про причини її відсутності на роботі.

Як встановлено положеннями ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Частиною 1 статті 1471 КЗпП України встановлено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

На виконання вказаних вимог закону Дирекція «Автотранспошта» здійснила всі необхідні заходи для отримання пояснень від ОСОБА_3 та встановлення причин її відсутності на роботі у період з 10.06.2016 року по 17.11.2017 року.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, у відповідності до норм трудового законодавства, видав наказ № 870-к від 17.11.2017 року про звільнення ОСОБА_3 з 09.06.2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин і підстав для її поновлення на роботі немає.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що наказ № 870-к від 17.11.2017 року в частині визначення дати вчинення ОСОБА_3 прогулу з 18 жовтня 2017 року є незаконним, оскільки як було встановлено судом позивачка була відсутньою на роботі без поважних причин з 10.06. 2016 року по 17.11.2017 року. В даному випадку прогул має тривалий характер, здійснений позивачкою з 10.06.2016 року по 17.11.2017 року, а тому оспорюваний наказ в частині визначення дати вчинення ОСОБА_3 прогулу з 18 жовтня 2017 року є незаконним, так як в цій частині не грунтується на фактичних обставинах справи, досліджених судом доказам та вимогах закону.

Стаття 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи, що ОСОБА_3 було звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП України з 09.06.2016 року законно і підстав для її поновлення на роботі немає, колегія суддів вважає, що відсутні також визначені ст. 235 КЗпП України підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга директора Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, визнання наказу № 870-к від 17 листопад 2017 року про звільнення ОСОБА_3 незаконним в частині визначення дати вчинення ОСОБА_3 прогулу з 18 жовтня 2017 року та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання наказу в іншій частині незаконним, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 38, п.4 ст. 40, 147, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, ст.ст. 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу директора Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дирекції «Автотранспошта» Публічного акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа: тимчасово виконуючий обов'язки директора Дирекції «Автотранспошта» КозинськийВолодимир Дмитрович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частко.

Визнати незаконним наказ № 870-к від 17 листопад 2017 року про звільнення ОСОБА_3 в частині визначення дати вчинення ОСОБА_3 прогулу з 18 жовтня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року .

Головуючий: Судді: