Постанова

Іменем України

10 вересня 2019 року

провадження №22-ц/824/10411/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Мельника Я.С.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

в складі судді Ковальчук Л.М.

від 16 травня 2019 року

у справі №369/15311/18 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, уточненим в подальшому, посилаючись на те, що між до 22.09.2000 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з тим, що відповідач не виконує свого обов`язку щодо надання матеріальної допомоги на утримання доньки, а також на те, що відповідач має мінливий дохід, просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 3 000,00 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2019 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 2 500,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.11.2018 та до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що визначений судом розмір аліментів є завищеним. Судом не враховано, що в матеріалах справи відсутні докази матеріального становища відповідача, які б свідчили про змогу оплати аліментів у розмірі 2500,00 грн.

Вказував, що він не працює та має скрутний матеріальний стан, а тому стягнення аліментів у розмірі 2500,00 є неможливим.

Також, посилаючись на положення ч. 3 ст. 181, ст. 182 192 СК України, ст. 161 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», вказував, що 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку становить 972,00 грн, які він згоден сплачувати на утримання дитини.

За наведених обставин просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким визначити розмір аліментів у сумі 950,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просив розглянути справу за його участі та участі його представника.

Клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам судового процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду першої інстанції про розгляд справи за його відсутності, тому бажання сторони у справі приймати участь в судовому засіданні та надавати пояснення не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи в суді апеляційної інстанції з викликом її учасників.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивачка подала відзив, посилаючись на те, що наведені відповідачем доводи є безпідставними та необґрунтованими, а тому не мають братися до уваги суду. Просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 29.01.2004 по 22.09.2009 перебували у шлюбі та є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що відповідач є здоровим та працездатним, офіційно не працює та попри це має мінливий дохід, а тому повинен надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Встановивши відповідні правовідносини та застосувавши відповідні норми матеріального права, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку щодо обв`язку обох батьків утримувати дитину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову та стягнення аліментів, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведеність стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Суд першої інстанції, встановивши, що дитина проживає разом з матір`ю та повністю знаходиться на її утриманні, а також врахувавши мінливий дохід відповідача, потреби для дитини відповідного віку та стан здоров`я дитини, дійшов висновку про визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню із відповідача у розмірі 2 500,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.11.2018 та до досягнення дитиною повноліття.

При визначенні розміру аліментів судом також враховано подану відповідачем заяву про часткове визнання позову, а саме щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 2500,00 грн щомісяця.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір аліментів - 2 500,00 грн щомісячно не є завищеним чи неадекватним, натомість прийнятним для можливості його реалізувати для забезпечення малолітньої дитини працездатними батьками.

Доводи апеляційної скарги, що визначений судом розмір аліментів є завищеним колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до такого висновку суд дійшов з дотриманням норм процесуального права, врахувавши обставини визнані відповідачем.

За приписами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази матеріального становища відповідача, які б свідчили про його можливість сплачувати аліменти у сумі 2500,00 грн щомісячно, оскільки як зазначалось вище відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про визнання позову в частині стягнення аліментів в сумі 2500,00 грн і з урахуванням даної заяви судом визначено розмір аліментів у розмірі 2500,00 грн щомісячно. Будь-яких інших заяви, клопотань чи доказів, поданих відповідачем на спростування доводів позивачки, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір аліментів у твердій грошовій сумі повинен бути визначений судом у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме 972,00 грн, колегією суддів відхиляються, оскільки закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначення розміру аліментів, який цей мінімум перевищує (постанова Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №461/4936/16).

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 192 СК України, а також обставини скрутного матеріального становища та стану здоров`я платника аліментів є безпідставними, оскільки дані положення закону та обставини доводяться при вирішення спору щодо зменшення розміру аліментів, тоді як між сторонами виник спір про визначення розміру аліментів.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду і посилання скаржника на положення статті 161 ЦПК України, оскільки дана норма застосовується у разі розгляду справи в порядку наказного провадження, тоді як судом вирішено спір в порядку позовного провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 000 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2019року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

Я.С. Мельник