ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/338/19Головуючий по першій інстанції Токова С.Є.
Категорія: 351000000 Доповідач в апеляційній інстанції Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У лютому місяці 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2011 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, пов`язаних з порушенням прав споживачів.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2011 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2011 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ПП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11955 грн. передплати авансу та 11955 грн. за невиконання умов договору, а всього 23910 грн. Також стягнуто 1500 грн. за надання правової допомоги та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Станом на день звернення до суду вищевказана сума боргу залишається несплаченою, а тому позивач звернулася до суду про стягнення з ОСОБА_1 на її користь 7 156,32 грн., з яких 5939,86 грн. інфляційні збитки та 1216,46 грн. - 3% річних.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 7 156,32 грн. (сім тисяч сто п`ятдесят шість гривень 32 коп.).

Рішення суду мотивоване тим, що до даних правовідносин застосовується ст.625 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є неправомірним, оскільки суд першої інстанції невірно застосував ст.625 ЦК України. Апелянт зазначає, що вимоги зазначеної статті не підлягають застосуванню, оскільки стягнення грошових коштів за рішенням суду не є грошовим зобов`язанням у розумінні цієї статті. Вказує на те, що з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено у ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність, але судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що правовідносини з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, розмір та порядок розрахунку інфляційних збитків за прострочення грошового зобов`язання, здійснених, як позивачем ОСОБА_2 у позивній заяві, так і судом першої інстанції, апелянтом не оскаржується.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від позивача ОСОБА_2 , згідно якого вона погоджується з висновками місцевого суду, рішення вважає законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просила апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 червня 2019 року без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику, як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2011 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, пов`язаних з порушенням прав споживачів.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2011 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2011 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнуто з ПП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11955 грн. передплати авансу та 11955 грн. за невиконання умов договору, а всього 23910 грн. Також стягнуто 1500 грн. за надання правової допомоги та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що рішення суду першої інстанції не виконано.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946 цс 15.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання із виплати боргу, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Отже, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Приймаючи до уваги правову природу нарахувань передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та враховуючи, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних від простроченої суми.

В позовній заяві позивач зазначила розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, який перевірено судом, не спростовано відповідачем.

Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 7 156,32 грн. - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки зобов`язання ОСОБА_1 не виконані.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року №459/3560/15-ц (провадження №61-4868св18), а також правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Доводи апелянта про те, що правовідносини з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, на думку колегії суддів є безпідставними та спростовуються вище вказаними постановами Верховного Суду України від 06 липня 2016 року, Верховного Суду від 16 травня 2018 року та Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року.

Частинами 1-3 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді