Ухвала

Іменем України

25 січня 2019 року

м. Київ

справа № 363/2495/18

провадження № 61-905ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 07 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа», на дії і рішення державного виконавця виконавчої служби та поновлення порушеного права,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_4звернулася до суду зі скаргою на дії і рішення державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Вишгородський РВДВС ГТУЮ у Київській області) Гафарової Л. Б. в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих 14 квітня 2016 року Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» заборгованості. Зазначила, що вона випадково дізналася про накладення Вишгородським РВДВС ГТУЮ у Київській області арешту на її майно та заборони на його відчуження.На її запит від 11 червня 2018 року щодо підстав виникнення арешту Вишгородським РВДВС ГТУЮ у Київській області відповіді не надано. Також з автоматизованої системи виконавчих проваджень вона дізналася про винесення Вишгородським РВДВС ГТУЮ у Київської області постанов у виконавчих провадженнях №№ 54761494, 54761927, 54762113 від 22 вересня 2017 року, стягувачем по яких є Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа», а боржником вона. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна їй стало відомо, що за номером запису про обтяження № 15471041 (спеціальний розділ) 19 липня 2016 року на підставі постанови державного виконавця Гафарової Л.Б. ВП № 51362889 від 06 липня 2016 року на все її нерухоме майно накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Про відкриття виконавчого провадження та арешт майна її не повідомляли, а тому ОСОБА_4 просила: визнати дії неправомірними і скасувати постанову державного виконавця Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київської області Гафарової Л. Б. від 06 липня 2016 року ВП № 51362889 на підставі якої 19 липня 2016 року внесено запис про обтяження № 15471041 (спеціальний розділ) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 19 липня 2016 року за № 15471041 про арешт нерухомого майна та заборону на його відчуження; визнати дії неправомірними і скасувати постанови державного виконавця Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київської області у виконавчих провадженнях №№ 54761494, 54761927, 54762113 від 22 вересня 2017 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07 серпня 2018 року скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без задоволення скаргу ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при винесенні постанови про накладення арешту та оголошення заборони на його відчуження від 06 липня 2016 року ВП № 51362889 державним виконавцем виконано всі вимоги Закону України «Про виконавче провадження». В частині вимог про визнання дій неправомірними і скасування постанов державного виконавця Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київської області у виконавчих провадженнях №№ 54761494, 54761927, 54762113 від 22 вересня 2017 року суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у поданій ОСОБА_4 скарзі не наведено жодних підстав та обґрунтувань для їх скасування.

У січні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням судами норм процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заявник вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її скарги, пославшись на те, що оскаржувані постанови державного виконавця були винесені з дотриманням вимог Закону. Постанова від 06 липня 2016 року ВП № 51362889 про відкриття виконавчого провадження не надсилалася їй рекомендованим листом з повідомленням про вручення, чим порушено її право самостійно виконати рішення суду або вчасно оскаржити цю постанову. Крім того, не надсилалася їй і постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06 липня 2016 року, в результаті чого вона була позбавлена права запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ«Про виконавче провадження» вимагають необхідність здійснення стягнення в першу чергу коштів й іншого майна, а вже потім нерухомого майна, крім того, в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом. Державним виконавцем не враховано цих обставин, а також того, що вартість майна, на яке накладено арешт, значно перевищує суму боргу. Зазначає, що такі ж порушення стосуються і постанов державного виконавця від 22 вересня 2017 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до виконавчих листів № 363/4810/15-ц, виданих Вишгородським районним судом Київської області 14 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» заборгованості за опалення у розмірі 5 280,79 грн, витрат, пов'язаних з викликом у пресі до суду, у сумі 420,00 грн та судового збору у розмірі 1 218,00 грн державним виконавцем Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київській області Гафаровою Л. Б. 06 липня 2016року відкрито виконавче провадження, накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

У зв'язкуз відсутністю у боржника ОСОБА_4 коштів та майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, виконавчі документи булиповернуті стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».

22 вересня 2017 року державним виконавцем Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київській області Ткачуком Б.В. повторно відкрито виконавчі провадження за вказаними виконавчими листами (ВП № 54761494, № 54761927 та № 54762113).

Сторони виконавчого провадження, як це передбачає стаття 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (у редакції від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, чинній станом на час прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06 липня 2016 року, та у редакції від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, яка набрала чинності з 05 жовтня 2016 року).

За правилами частини другої статті 25 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» була передбачена можливість накладення державним виконавцем арешту на грошові кошти та майно боржника за заявою стягувача одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Аналогічна позиція викладена у пункті 1 частини першої статті 26 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, державним виконавцем Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження на підставі заяви стягувача - Вишгородського районного комунального підприємства «Вишогородтепломережа» на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за опалення у розмірі 5 280,79 грн, витрат, пов'язаних з викликом у пресі до суду, у сумі 420,00 грн та судового збору у розмірі 1 218,00 грн.

З урахуванням викладеного суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що державний виконавець діяв в межах повноважень та відповідно до вимог закону, а тому підстави для задоволення скарги ОСОБА_4 відсутні.

Звертаючись до суду із скаргою ОСОБА_4 не навела належних доводів на спростування правильності дій та рішень державного виконавця з приводу відкриття виконавчого провадження та накладення арешту.

Посилання ОСОБА_4 на її необізнаність щодо ходу виконавчих дій, як на підставу для задоволення скарги, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не є підставою для визнання незаконними постанов державного виконавця від 06 липня 2016 року та від 22 вересня 2017 року і їх скасування.

Доводи ОСОБА_4 про те, що державний виконавець при накладенні арешту на майно 06 липня 2016 року не врахував, що його вартість перевищує суму боргу, судом апеляційної інстанції відхилені, оскільки положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла станом на 06 липня 2016 року, не вимагали необхідності здійснення такої перевірки державним виконавцем при накладенні арешту на кошти та майно боржника при відкритті виконавчого провадження.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики (частина четверта статті 394 ЦПК України).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, ухвалені у справі судові рішення не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги, що є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі і їм дана належна правова оцінка, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди ОСОБА_4 з їх змістом та особистого тлумачення нею норм права.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 07 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа», на дії і рішення державного виконавця виконавчої служби та поновлення порушеного права.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук