Справа № 487/5492/17
Провадження № 2/487/928/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання - Єлишевої А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

за час затримки розрахунку при звільненні, -

за участю: відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

18.10.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4134,06 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що вона з 2009 року працювала продавцем в кіоску, що належить фізичної особі-підприємцю ОСОБА_4 та 19.05.2016 року була звільнена за власним бажанням, трудовий договір було розірвано у Центрі зайнятості населення у присутності роботодавця. В день звільнення їй не була виплачена заробітна плата за травень 2016 року та грошова компенсація за невикористану відпустку за період з 12.01.2011 року по 19.05.2016 року. На підставі рішення суду у примусовому порядку з відповідача на її користь стягнуто 5661,50 грн. компенсацію за невикористану відпустку, 3937, 20 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, 804, 58 грн. - витрати на правову допомогу та 178,79 грн. судових витрат, вказані суму поступили на її банківських рахунок 30.09.2017 року. 24.07.2017 року вона письмово звернулась до відповідача з заявою про виплату їй заборгованості по заробітній платі за травень 2016 року, яку він особисто отримав 26.07.2017 року, але не виплатив до теперішнього часу. Посилаючись на те, що відповідач виплату належних їй сум здійснив лише 30.09.2017 року, а заробітну плату за травень 2016 року не виплатив до теперішнього часу, просила стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 4134 грн.

Ухвалою від 20.10.2017 року у справі відкрите провадження.

17.01.2018 року представник позивача - ОСОБА_5 надав до суду розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та попередній розрахунок судових витрат позивача по справі, із яких 640 грн. сплати судового збору та 2526 грн. витрати на професійну правничу допомогу з додатками.

29.01.2018 року представник позивача - ОСОБА_5 надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідач ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 18.07.2017 року по 26.01.2018 року, тобто за 135 робочих днів у розмірі 8858,70 грн.

19.03.2018 року судом ухвалено заочне рішення.

18.06.2018 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення від 19.03.2018 року.

Ухвалою від 02.10.2018 року заочне рішення від 19.03.2018 року скасовано та цивільна справа призначена до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

18.12.2018 року представник позивача надав до суду заяву в якій просив слухати справу за його відсутності, збільшені позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення.

21.01.2019 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі та допустити поворот виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2018 року. Відносно позовних вимог зазначив, що позивачу не була виплачена заробітна плата за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн. Проте, вказана сума заробітної плати була депонована та могла бути їй виплачена за її особистим зверненням готівкою та у відомості про виплату заробітної плати повинен бути її підпис, оскільки він як роботодавець саме у такій спосіб виплачує заробітну плату, крім того, з 19.05.2016 року позивач перестала бути його працівником. Згоди позивача на отримання заробітної плати через установу банку на рахунок з зазначеними нею реквізитами не отримував, повідомлення ПАТ «Укрпошта» про вручення йому особисто під підпис заяви ОСОБА_1 про перерахування заробітної плати на рахунок в установі банку не відповідає дійснсоті, оскільки вказану заяву він не отримував та відповідно не розписувався в його отриманні. Проте, він був вимушений виконати заочне рішення суду від 19.03.2018 року, в межах відкритого виконавчого провадження, та виплатити позивачу не існуючий борг у розмірі 14928,82 грн. Вважає, що позивач зловживає правом у даній справі, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.12.2016 року з ОСОБА_1 на його користь стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 76479 грн., яке не виконано нею.

В судове засідання позивач та його представник не з'явилися.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, підтвердили свої заперечення проти позву, викладені у відзові проти позову.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Як встановлено судом, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.06.2017 року на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягнуто 5661,50 грн. компенсації за невикористану відпустку, 804, 58 грн. - витрати на правову допомогу та 178,79 грн. судових витрат, крім того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2017 року також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3937, 20 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

При цьому, судом першої інстанції, яке в цей частині залишено без змін, рішенням суду апеляційної інстанції, в задоволені вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643, 87 грн. було відмовлено, у зв'язку з відсутністю доказів звернення позивача до відповідача за виплатою заробітної плати та відмовою останнього виплати її.

Вказаними судовими рішення було встановлено та не підлягає доказуванню, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що 12.01.2011 року між фізично особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю №7, який 19.05.2016 року було знято з реєстрації та позивачка було звільнена з 19.05.2016 року за власним бажанням. Також встановлено, що відповідно до відомості про виплату грошей №НЗП-000006 за травень 2016 року заробітна плата була нарахована ОСОБА_1 у розмірі 643,87 грн. та була депонована, згідно п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України №637, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 року, депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам.

Як стверджувала позивачка 10.08.2017 року було відкрите виконавче провадження на примусове виконання рішення суду та вказані суму поступили на її банківських рахунок 30.09.2017 року.

У зв'язку з наявністю заборгованості по заробітної платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн., позивач ОСОБА_1 24.07.2017 року письмово звернулась до ОСОБА_2 з заявою щодо здійснення виплати заборгованості по заробітній платі на розрахунковий рахунок з зазначенням реквізитів, яке було рекомендованою кореспонденцією відправлено за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується копією заяви, описом вкладення рекомендованої кореспонденції та квитанцією відділення зв'язку №1 Миколаївської дирекції ПАТ «Укрпошта» за №735. Згідно даних електронного сайту «Укрпошта» відстеження пересилання поштових відправлень, лист ОСОБА_1 за №735 отриманий ОСОБА_2 26.07.2017 року.

Відповідач заперечував факт отримання листа від 24.07.2017 року позивача ОСОБА_1, проте суду належних і допустимих доказів на підтвердження цього не надав.

До теперішнього часу позивачу заборгованість по заробітної платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн. не виплачена, вказані обставини щодо не виплати заробітної плати не заперечував і відповідач, посилаючись на те, що відповідно до порядку, що склався на підприємстві, позивач повинна була прийти особисто, щоб отримати заробітну плату готівкою та у відомості поставити свій підпис.

Вище вказані заперечення відповідача суд вважає безпідставними та такими, що суперечать діючому законодавству, виходячи з наступного:

Так, згідно ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати, у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

Враховуючи, що при звільненні позивача відповідачем не була виплачена заробітна плата в повному обсязі та виникла заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн., вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, у зв'язку з порушенням строків розрахунку по заробітній платі суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.07.2017 року по 26.01.2018 року, в межах заявлених вимог позивача, за 72 робочих днів, що становить 8858,70 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, яка у даному випадку становить 65,62 грн. (1378+1378 грн.):42 робочих дня (березень і квітень 2016 року по 21 робочому дню), 65,62 грн. (середньоденна заробітна плата) х72 робочих дня ( з 18.07.2017 року по 26.01.2018 року)= 8858,70 грн.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

При цьому, відсутні підстави, відповідно до ст. 444 ЦПК України, для здійснення судом повороту виконання рішення суду від 19.03.2018 року, про які просив відповідач.

Одночасно, відповідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Крім того, позивач просила про стягнення з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу надану їй адвокатом ОСОБА_5 у розмірі 3230 грн.

Статтею 133 ЦПК України визначені види судових витрат, до які складаються з судового збору і витрат пов'язаних з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст.. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави..

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподіл судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги від 15.12.2017 року, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 14.12.2017 року адвокат ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 2526 грн., вказані витрати на правничу допомогу складаються з : консультації 09.10.2017 року з питань розрахунки при звільненні, стягнення заробітної плати, середнього заробітку при затримки розрахунку, виконання судового рішення, судовий збір - 0,75 год. у розмірі 505,20 грн. (1684х40%х0,75 год.), 17.10.2017 року підготовча цивільного позову та додатків до нього у розмірі 2020,80 грн. (1684х40%х3 год.). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 26.01.2018 року адвокат ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 704 грн., вказані витрати на правничу допомогу складаються з: підготовки заяви про збільшення позовних вимог та розрахунку 26.01.2018 року у розмірі 704,80 грн. (1762х40%х1 год.).

Отже, відповідно до ст.137 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 3230 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 81 89, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 54002) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 54007) 643,87 грн. заборгованості по заробітній платі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8858,70 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3230 грн. вирати на правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в строк і в порядку, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина

Повний текст рішення складено 25.01.2019 року.