Постанова

Іменем України

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 136/923/18

провадження № 61-13020св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року у складі судді Стадника С. І. та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року в складі колегії суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» (далі - ТОВ «Прилуцьке») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2894 га (кадастровий номер :04:000:0206), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. На підставі договору оренди землі від 12 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем було зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки.

Стверджувала, що цей договір вона не підписувала, повноваження на підписання договору від свого імені нікому не надавала, а дізналася про нього у травні 2017 року.

У зв`язку з чим, просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,2894 га з кадастровим номером :04:000:0206 від 12 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 12 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке» про передачу в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2894 га (кадастровий номер :04:000:0206), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Вирішено питання про судові витрати.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи, проведеної ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон» № 054/18 від 08 листопада 2018 року спірний договір, укладений від імені орендодавця, підписаний не нею, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, а тому наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України. Підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності судом не встановлено, оскільки не здобуто доказів того, що позивач раніше могла дізнатися про існування спірного договору, а отримання орендної плати за користування її майном не свідчить про її обізнаність.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 136/923/18 витребувано її з Липовецького районного суду Вінницької області.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ТОВ «Прилуцьке» подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дійшли помилкових висновків, які не підтверджені доказами. Позивач не мав жодних об`єктивних перешкод довідатися про наявність договору оренди землі з часу його укладення, як власник земельної ділянки міг і повинен був довідатися про порушення своїх прав, оскільки частина перша статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав.

Узагальнені доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2894 га (кадастровий номер :04:000:0206), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується Державним актом серії ВН № 202609 про право власності на земельну ділянку від 12 січня 2006 року.

Згідно з договором оренди землі, предметом якого є земельна ділянка, належна позивачеві, договір укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке». На підставі цього договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Прилуцьке» було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0206 строком на 5 років.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, за клопотанням ОСОБА_1 призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 2019 року.

За результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 2908/2909/19-21 від 25 квітня 2019 року Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз експертом Криловським В. С. встановлено, що в оригіналі договору оренди земельної ділянки від 12 листопада 2014 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке», в графі «Орендодавець» підпис виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою, без наслідування почерку ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Джерела права й акти їх застосування

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Факт отримання орендної плати не є визначальним при обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала, що правовідносини виникли з інших підстав. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Відповідно до частини першої, другої, третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

За змістом частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше. Факт отримання орендної плати не є визначальним при обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала, що правовідносини виникли з інших підстав. Судами встановлено, що позивачу стало відомо про існування оспорюваного договору оренди землі у травні 2017 року після отримання з ТОВ «Прилуцьке» матеріалів реєстраційної справи. Оскільки за встановлених судами фактичних обставин справи, ОСОБА_1 до травня 2017 року не знала по існування письмового договору оренди землі і вважала, що земельна ділянка використовується за усною домовленістю, то факт такої обізнаності і є початком перебігу строку позовної давності. Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що перебіг строку позовної давності починається з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто про укладення договору від його імені. Доводи касаційної скарги про те, що позивачу було відомо про існування оспорюваного договору, оскільки позивач отримував орендну плату за користування землею, суди попередніх інстанції обґрунтовано визнали такими, що не свідчать про пропуск позовної давності. При цьому, вказані обставини не спростовують факт відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_1 на укладання оспорюваного договору на умовах, що в ньому викладені, оскільки безспірно доведено, що її підпис у договорі є підробленим. Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було непідписання спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, тобто про факт укладення з відповідачем письмового договору оренди землі на тих умовах, що зазначені у цьому договорі. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що правовідносини за договором оренди землі між сторонами у встановленому законом порядку не виникали, а перебіг строку позовної давності почався з часу, коли позивачу стало відомо про існування такого договору, тобто з травня 2017 року. Таким чином строк позовної давності позивач не пропустила і суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували статті 256, 257, частину першу статті 261 ЦК України.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що оспорюваний договір оренди землі недійсним у зв`язку з тим, що оспорюваний правочин не підписував орендодавець - ОСОБА_1 , тобто оспорюваний договір не відповідав її внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК). За таких обставин, враховуючи те, що власника воля земельної ділянки не була спрямована на укладення з товариством з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» договору оренди землі, вчинений договір оренди є недійсним з підстав дефекту волі орендодавця на підставі ч.3 ст.203, ст.215 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки суди правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушили норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко

В. П.Курило