Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 288/1276/15-ц

провадження № 61-9683св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів:

Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Широкової Я. В., від 30 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2., ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та виділення їй у власність 1/2 частку житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з 05 серпня 1999 року

до 18 листопада 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

За час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів було набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу її частка, як співвласника, в натурі не була виділена, оскільки вони продовжували спільно проживати у вказаному будинку з ОСОБА_2 як одна сім'я, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом. Потреби у поділі житлового будинку не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Після смерті ОСОБА_2. відкрилась спадщина, до складу якої увійшов зазначений будинок.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_2. є діти померлого - відповідачі по справі, які не визнають її прав на вказаний житловий будинок, як співвласника.

Нотаріус їй відмовив у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у зв'язку з тим, що на час смерті ОСОБА_2. вона не перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі.

Посилаючись на вказані обставин, з урахуванням уточнення позовних вимог від 19 січня 2016 року, просила суд:

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_2., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, як такий, що був набутий ними під час шлюбу;

- виділити їй у власність 1/2 частку зазначеного житлового будинку, як належну частку із майна, що є об'єктом спільної сумісної власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області

від 03 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_1. у власність 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, як частку із майна, що є об'єктом спільної сумісної власності.

У задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Висновки суду першої інстанції обґрунтовані тим, що будівництво спірного житлового будинку АДРЕСА_1 розпочато до укладення шлюбу ОСОБА_2. та ОСОБА_1., однак протягом понад чотирьохрічного подружнього життя житловий будинок добудовано за спільні кошти та спільною працею подружжя, тобто набуто у спільну сумісну власність.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1. та ОСОБА_2. суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є стороною у процесі та у зв'язку із смертю не має цивільної право- та дієздатності, з огляду на вимоги статей 25, 30 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2. задоволено, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1. за свої особисті кошти, на відведеній йому земельній ділянці, було зведено двоповерховий житловий будинок із залізобетонним перекриттям, міжкімнатними перегородками на першому поверсі, дахом і покрівлею. Факт істотного збільшення вартості спірного будинку за час шлюбу із ОСОБА_1. внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох позивачем не доведено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 288/1276/15-ц з місцевого суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

12 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 288/1276/15-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1. мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції. Вважала, що набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що в свою чергу означає відсутність обов'язку доводити наявність права спільної сумісної власності на 1/2 частку спірного житлового будинку набутого у шлюбі, оскільки ця частина будинку належить сторонам на праві спільної сумісної власності незалежно від того на чиє ім'я із колишнього подружжя здійснена реєстрація прав.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_1., в якому вони посилаючись на правильне застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Наголошували на тому, що житловий будинок АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю їх батька ОСОБА_2., який помер 19 лютого

2015 року, оскільки побудований за його особисті кошти на власній земельній ділянці.

Відповідач ОСОБА_3 звертала увагу касаційного суду, що ОСОБА_1. в касаційній скарзі не зазначено, які норми матеріального права судом апеляційної інстанції застосовано не правильно, та які норми процесуального права порушені.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету від 26 травня 1993 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на виконання робіт з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Термін закінчення робіт до 26 травня 1996 року.

На підставі рішення виконавчого комітету Попільнянської сільської ради

від 11 лютого 1994 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1992 га, яка розташована на території

села Кам'янка Кам'янської сільської ради для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до договору купівлі-продажу акцій від 21 вересня 1994 року ОСОБА_2 продав акції на суму 12 510 440 карбованців.

21 грудня 1998 року за договором купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 продав за 37 000 грн належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2.

Розпорядженням голови районної державної адміністрації № 182 від 08 травня 2003 року житловий будинок АДРЕСА_1, який належить

ОСОБА_2, прийнято в експлуатацію.

13 травня 2003 року на підставі рішення Кам'янської сільської ради

від 31 березня 2003 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1. Розмір

частки 1/1.

09 червня 2003 року право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано в ДКП Бердичівське міськрайонне бюро технічної інвентаризації.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з

05 серпня 1999 року по 18 листопада 2003 року.

Апеляційний суд вважав встановленим, що на час реєстрації шлюбу із

ОСОБА_1., ОСОБА_2 за свої особисті кошти на відведеній йому земельній ділянці було зведено двоповерховий житловий будинок із залізобетонним перекриттям, міжкімнатними перегородками на першому поверсі, дахом і покрівлею. На момент введення будинку в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності на будинок від 13 травня 2003 року площа будинку не збільшилась порівняно з тією, яка існувала на момент укладення шлюбу між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 (05 серпня 1999 року).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори в Житомирській області 23 вересня 2015 року за № 345/0214 ОСОБА_1. відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки на момент смерті ОСОБА_2. вона не перебувала з померлим у зареєстрованому шлюбі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення, далі - ЦПК України 2004 року) передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

У статті 17 Закону України «Про власність» визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до статті 22 КпШС України (тут і далі в редакції на час спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно статті 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Верховний суд України в пункті 23 постанови Пленуму від 21 грудня 2007 року

№ 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнане судом спільною сумісною власністю з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 08 листопада 2017 року по справі № 6-1447цс17 збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1., апеляційний суд, давши належну правову оцінку наданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що житловий будинок

АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за

ОСОБА_2, не має статусу спільного сумісного майна подружжя

ОСОБА_1. та ОСОБА_2., оскільки був збудований за особисті кошти ОСОБА_2., одержанні ним від відчуження належного йому майна до укладення такого шлюбу.

Доводи касаційної скарги з посиланням на презумпцію спільності майна подружжя не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не свідчать про незаконність ухваленого ним рішення, оскільки апеляційний суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі фактичні обставини справи й надав оцінку доказам у справі та, врахувавши норми матеріального права щодо презумпції спільного майна подружжя, обґрунтовано вважав, що спірний будинок було придбано (збудовано) особисто ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачем. Тобто презумпцію спільності майна подружжя відповідачами спростовано належними й допустимими доказами.

Крім того апеляційний суд врахував визнання ОСОБА_1. того, що на час укладення шлюбу ОСОБА_2 за особисті кошти було зведено фундамент, побудовано два поверхи будинку, міжкімнатні перегородки на першому поверсі, покладено залізобетонне перекриття між першим та другим поверхом.

Правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивачем не доведено існування обставин, за наявності яких майно, що було власністю одного із подружжя, може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, а саме не надано доказів істотного збільшення вартості спірного житлового будинку за час шлюбу позивача з ОСОБА_2, внаслідок трудових або грошових затрат ОСОБА_1, або обох з подружжя.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13 квітня 2016 року за клопотанням представника позивача, для з'ясування відсотку готовності спірного житлового будинку на момент укладення 09 серпня 1999 року шлюбу між

ОСОБА_2 та ОСОБА_1., а також визначення вартості будинку на момент його введення в експлуатацію та на момент проведення експертизи, було призначено судову будівельно-технічну експертиза, оплату витрат за проведення якої покладено на ОСОБА_1

Однак призначена судом будівельно-технічна експертиза не проведена у зв'язку із несплатою ОСОБА_1. відповідних витрат.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Натомість згідно статті 400 ЦПК України вирішення питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно встановив обставини справи, визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1. без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 401, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта