АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/86/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 304090200 Опалинська О.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,

Храпка В.Д., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року (повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2018 року) у складі судді Опалинської О.П. у справі за позовом ОСОБА_5 до ВАТ КБ «Надра» відділення № 8 Черкаського регіонального управління, ПАТ КБ «Надра» філії ПАТ КБ «Надра», ВАТ КБ «Надра» про захист прав споживача, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_6, діючи в інтересах ОСОБА_5, звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обов'язки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ м. Сміла Хало С.М. та ОСОБА_5 було підписано кредитний договір №89п/08/2008-840 про надання/отримання у тимчасове користування кредитних коштів в розмірі 22 882,50 доларів США, а також додаток №1 до даного кредитного договору з графіком погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому.

Кредитні кошти ОСОБА_5 отримав в національній валюті в гривні в розмірі 113 625 грн., але не від ВАТ КБ «Надра», а від філії ПАТ КБ «Надра» в м. Черкаси, про що свідчить заява про видачу готівки №769 від 20 березня 2008 року. Цільовим використанням кредитних коштів було придбання нерухомості на території України.

20 березня 2008 року кредитний договір забезпечено іпотекою: квартирою АДРЕСА_1 вартістю 126 706 грн.

Однак, кредитором не було надано договори кредиту та іпотеки, а також умови програми іпотечного кредитування «Житлові рішення» позичальнику для ознайомлення.

Пунктом 3.3.1 кредитного договору було встановлено, що повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 82,91 долар США, починаючи з квітня 2008 року.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що моментом надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника НОМЕР_1 відкритому у відділенні №8 філії ВАТ КБ «Надра» ЧРУ. Однак, відповідно до постанови НБУ від 20 жовтня 2004 року №495 «Про затвердження інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України» вищевказаного рахунку не існувало так само, як і не існує поточного рахунку НОМЕР_2, на який позивач повинен був сплачувати кредит.

11 грудня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ Хало С.М. та ОСОБА_5 була підписана додаткова угода №1 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року, якою збільшено розмір щомісячного платежу до 84,80 доларів США, починаючи з червня 2009 року, та додаток №1 до договору у новій редакції.

29 вересня 2009 року між сторонами було підписано додаткову угоду №2, якою внесено зміни до кредитного договору з деякими відмінностями, а саме, у п. 1.1.1 визначено транзитний рахунок НОМЕР_3 з призначенням платежу «Поповнення поточного (карт.) рахунку НОМЕР_2», однак, такий рахунок відповідно до постанови НБУ від 20 жовтня 2004 року №495 «Про затвердження інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України» банком не використовується.

Таким чином, кредитор умисно, в порушення вимог закону, у графі «Призначення платежу» зазначив недійсні відомості про поповнення карткового рахунку. Крім того, 29 вересня 2009 року жодної видачі/отримання кредитних коштів не відбувалося, що не відповідає зазначеному у додатковій угоді №2 до кредитного договору від 20 березня 2008 року.

Вказано також, що використання іноземної валюти у даних правовідносинах є неможливим, оскільки кошти надавалися для отримання фінансової послуги резидентові для придбання товару від резидента на території України.

Про своє порушене право позивач дізнався лише 02 червня 2016 року з офіційної відповіді податкового органу де було вказано, що валютний рахунок в доларах на ім'я позивача банком ніколи не відкривався та відповідно кредитні кошти в іноземній валюті в доларах США не зараховувалися і не видавалися ні в якості кредиту по спірному кредитному договору, ні у будь-який інший спосіб.

Відповідно до чинного законодавства України обслуговування у банківських та інших фінансових установах без відкриття рахунків є не можливим. Позивач погашав кредит, сплачуючи кошти в іноземній валюті через касу банку, однак отримати виписку з поточного валютного рахунку позичальника про рух коштів по рахунку фізичній особі позивачу не видається можливим, оскільки такого позивачу банком не відкривалося, а інформація банком не надається.

Відсутність такого рахунку є основним доказом та підтвердженням не зарахування банком кредитних коштів, не здійснення списання коштів з такого рахунку та відсутність облікування банком коштів сплачених позивачем. Крім того, з листа НБУ наданого позивачу, вбачається, що в останнього грошові зобов'язання перед банками в розмірі 495 663 гривні 73 копійки відсутні.

З посиланням на викладені доводи, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними такі правочини: кредитний договір №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року, договір іпотеки № 89п/08/2008-840і від 20 березня 2008 року, додаткову угоду №1 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року, укладену 11 грудня 2008 року, додаткову угоду №2 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року, укладену 29 вересня 2009 року, додаткову угоду №1 до договору іпотеки №89п/08/2008-840і від 20 березня 2008 року, укладену 29 вересня 2009 року.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

При цьому, суд виходив з преюдиційності рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31.12.2015 року, яке набрало законної сили 11.01.2016 року, яким з позивача на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20.03.2008 року в розмірі 23 192,69 дол. США. Вказаним рішенням підтверджується факт отримання позивачем коштів та невиконання зобов'язань за вказаним договором. Проаналізувавши докази надані сторонами, суд дійшов висновку, що оспорювані договори відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для визнання їх недійсними в судовому порядку.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неправильне застосування норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги повністю повторюють твердження позовної заяви. Додатково апелянт стверджує, що Філія не мала права укладати та підписувати кредитний договір, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, тому оспорювані договори є недійсними. Такі міркування мотивує тим, що Філія має право надавати кредити виключно з дозволу Банку. Однак повідомленням НБУ від 13.11.2018 року апелянту було повідомлено, що необхідних спеціальних дозволів на здійснення банківських операцій зазначеній Філії ( в тому числі і на право кредитування в іноземній валюті), які б були видані Банком вказаній Філії, Управлінням НБУ в Черкаській області до архівного управління НБУ не передавались.

На підставі вказаного, апелянт зазначив, що Уповноважена особа Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» не мала жодного юридичного та морального права звертатись до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.03.2008 року в розмірі 23 192,69 дол. США, оскільки таких коштів не видавалось і прав надання кредитів населенню у Філії не було.

З двох справ Смілянського міськрайонного суду Черкаської області №703/3379/16-ц та №703/5089/15-ц вбачається умисне шахрайство з фінансовими ресурсами та відмиванням коштів, отриманих незаконним шляхом, вчинені за попередньою змовою між банком, іншим підприємством-Філією, ФГВФО на ліквідацію банку, Податковим органом влади, де на обліку перебували відповідачі, НБУ як регулятором та судовою гілкою влади, яка усіляко сприяла у отриманні банками неправосудних рішень на користь кредитора, не вимагаючи у них доказів, та ігноруючи права фізичних осіб - споживачів фінансових послуг.

Крім того, апелянт вказує на порушення судом норм процесуального законодавства. Суд не дослідив та не надав оцінку первинним банківським документам. Суд не дослідив рахунки, суми коштів, зазначених у кредитному договорі, додаткові угоди, у заяві про видачу готівки та у квитанціях. Рішення виготовлено не своєчасно, станом на 17.11.2018 року не направлялось апелянту. Матеріали справи для ознайомлення не надавались. Суд не застосував закони, які він був зобов'язаний застосувати.

Суд першої інстанції не відобразив виявлених порушень ні в оскаржуваному рішенні, ні в окремій ухвалі.

ОСОБА_5 просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

З матеріалів справи встановлено такі обставини справи.

20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обов'язки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ Хало С.М. та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №89п/08/2008-840. Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав у тимчасове користування позичальнику грошові кошти в сумі 22882,50 долари США в порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою «Житлові рішення», зі сплатою відсотків на залишок заборгованості по кредиту в розмірі 12,99% та з кінцевим терміном повернення 12 березня 2031 року (т. 1 а.с. 15-25).

Відповідно до п. 1.2 вищевказаного договору цільовим призначенням кредиту є проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири від 13 березня 2008 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_8 з метою придбання позичальником квартири за адресою: АДРЕСА_1; витрати позичальника, пов'язані з оформленням кредиту; оплата комісії за розрахунки за цим договором.

Договір кредиту забезпечено договором іпотеки від березня 2008 року №89п/08/2008-840/і між тими самими сторонами, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 27-29).

Згідно з п. 3.1 договору кредиту надання кредиту проводиться шляхом зарахування на поточний рахунок обраного тарифного пакету при наявності належним чином оформленої заяви на переказ готівки, сума у якій зазначена у доларах США та еквівалентній у валюті України гривнях, або видача готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки сума у якій зазначена у доларах США та еквівалентній у валюті України гривнях.

Згідно п. 3.2 договору моментом надання кредиту є день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника НОМЕР_1 відкритому у відділенні №8 філії ВАТ КБ «Надра» ЧРУ.

Відповідно до п. 3.3.1 кредитного договору повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 82,91 долара США, починаючи з квітня 2008 року та які відповідно до п. 3.3.2 договору вносяться позичальником на поточний рахунок НОМЕР_2.

20 березня 2008 року, тобто в день укладення кредитного договору, між тими ж сторонами було підписано додаток №1 до кредитного договору №89п/08/2008-840 з графіком погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому (т.1 а.с. 20-25).

11 грудня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору 89п/08/2008-840, відповідно до якої було змінено п. 3.3.1 кредитного договору в частині щомісячної оплати, а саме, повернення суми кредиту мало здійснюватися рівними платежами щомісяця в розмірі 84,80 доларів США (т. 1 а.с. 31).

До вказаної додаткової угоди №1 було укладено графік погашення заборгованості по кредиту та процентам відповідно до збільшення щомісячного платежу (т. 1 а.с. 32-37).

29 вересня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору 89п/08/2008-840, відповідно до якої позичальник повертає кредит та сплачує відсотки банку шляхом внесення мінімально необхідного платежу на поточний рахунок НОМЕР_2 тарифного пакету шляхом внесення готівкою через касу банку на зазначений поточний рахунок або безготівковим перерахуванням через транзитний рахунок НОМЕР_3 МФО 354916 призначення платежу «Поповнення поточного (карт.) рахунку НОМЕР_2, ОСОБА_5». Також у вищевказаній додатковій угоді зазначено, що моментом (днем) надання кредиту вважається день списання з позичкового рахунка НОМЕР_1 позичальника коштів в сумі кредиту згідно даного договору (т.1 а.с. 38-51).

До додаткової угоди №2 до кредитного договору було укладено графік погашення кредиту (т.1 а.с. 46-51).

29 вересня 2009 року між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обов'язки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ Хало С.М. та ОСОБА_5 до договору іпотеки було укладено додаткову угоду №1 (т.1 а.с. 52-55).

23 травня 2016 року представником позивача направлено до Державної фіскальної служби у Черкаській області запит №23-05/2016 про надання відомостей стосовно здійснення валютних операцій ВАТ КБ «Надра», відкриття валютних рахунків на ім'я ОСОБА_5 (т.1 а.с. 56-57).

Листом ДПІ у м. Черкаси від 02.06.2016 року надано відповідь про те, що інформація, зазначена у вищевказаному запиті ДПІ в м. Черкаси відсутня (т.1 а.с. 58-59).

24 травня 2016 року представник позивача звернулася до Національного банку України з запитом №24-05-2016, в якому просила надати відомості стосовно реєстрації в НБУ Кредитного договору із зобов'язаннями в іноземній валюті, здійснення ВАТ КБ «Надра» операцій з купівлі іноземної валюти у 2008 році в розмірі 22882,50 доларів США, подання у 2008 році ВАТ КБ «Надра» заявки для підтвердження угоди, суми, мети купівлі іноземної валюти для ОСОБА_5 та надання відомостей про наявність чи відсутність заборгованості за кредитним договором №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 60-61).

У відповіді від 24 червня 2016 року №20-0009/53224 Національний банк України вказав, що станом на 07 червня 2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо простроченої заборгованості ОСОБА_5 перед банками України. Крім того, в листі зазначено, що можливість надання банками кредитів в іноземній валюті у 2008 році була врегульована ст.ст. 47,49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та главою 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275. Кредитні операції в іноземній валюті банки здійснювали у 2008 році на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення окремих операцій. У період з 20 березня 2008 року до 31 грудня 2014 року було зареєстровано інформацію щодо купівлі ВАТ КБ «Надра» безготівкового долара США за гривню. Крім того зазначено, що у період з 20 березня 2008 року до 31 грудня 2008 року ВАТ КБ «Надра» здійснював операції з купівлі безготівкового долара США за гривні з Національним банком України (т.1, а.с. 62-63).

З листа Національного банку України від 21 квітня 2016 року від 20-0004/34874 вбачається, що балансові рахунки групи 292 «Транзитні рахунки за операціями з клієнтами банку», балансовий рахунок 3739 «Транзитний рахунок за іншими розрахунками» є внутрішньобанківськими рахунками, які призначені відповідно для обліку операцій, здійснених через банкомати та операцій з використанням платіжних карток. За іншими розрахунками для подальшого зарахування на рахунки банку або рахунки клієнтів і не відкриваються банком на ім'я фізичної особи (т.1, а.с. 133-134, 154).

В силу вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших учасників судового процесу. Кожен учасник судового процесу зобов'язаний довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно із положенням ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 11 січня 2016 року, у цивільній справі №703/5089/15-ц за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни до ОСОБА_5 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з порушенням ОСОБА_5 зобов'язань за вказаним вище кредитним договором та утворенням простроченої заборгованості, з ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 23 192,69 дол. США та 7434,96 грн. судового збору (т.2 а.с. 31).

Отже законність та дійсність вказаного договору кредиту вже було предметом дослідження судом, так само як і розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Вищевказана норма закону не містить заборони на вираження грошового зобов'язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з частиною другою статті 11 цього ж Закону України перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Отже, вказані статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору споживачем, але не містять підстав для визнання договору споживчого кредиту недійсним.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. (частини перша та друга статті 533 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою та п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №6-2024цс16.

У чинному законодавстві хоча й закріплено статус національної валюти як єдиного законного платіжного засобу на території України, однак не міститься заборони на визначення у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті, і саме з такими умовами кредитування погодився ОСОБА_5

Таким чином, доводи апелянта стосовно того, що банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті, не ґрунтуються на законі.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У справі, яка переглядається, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції на підставі належним чином перевірених і оцінених доказів, дійшов правильного висновку, що положеннями кредитного договору підтверджується надання кредиту позивачу, що станом на день укладення кредитного договору становило певний еквівалент грошових коштів в іноземній валюті.

Укладення оспорюваних договорів відповідає принципам справедливості та добросовісності.

Місцевий суд правильно застосував наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідно до законодавства, яке було чинне на час укладення оспорюваних правочинів, кредитор мав право надати, а ОСОБА_5 - отримати споживчий кредит.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вказані позивачем доводи не можуть бути підставою для визнання основного договору (кредиту), договору іпотеки, а також додаткових до них договорів недійсними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказав на ті ж обставини, якими був обґрунтований сам позов до суду.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що вказані заперечення апеляційної скарги були досліджені судом першої інстанції, належним чином оцінені судом і спростовуються наявними у справі доказами.

Ненадання судом першої інстанції оцінки щодо рахунків, сум коштів, зазначених у кредитному договорі, додаткові угоди, у заяві про видачу готівки та у квитанціях, про що вказує апелянт, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки не стосуються встановлення правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними у розумінні ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Встановлення в діях учасників справи ознак шахрайства не відноситься до предмету спору та не може бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

Отже доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.

Також судом не встановлені процесуальні порушення, які можуть бути підставою для скасування рішення.

Таким чином, проаналізувавши наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які можуть бути підставами для скасування або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Судді