Номер провадження: 22-ц/813/5188/19
Номер справи місцевого суду: 500/846/15-ц
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

встановив:

12.02.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної (нематеріальної) шкоди (т.1, а.с.2-6).

В свою чергу, 24.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що його колишня дружина - відповідач по справі ОСОБА_2 звернулася раніше з позовом до нього в лютому 2015 року про стягнення матеріальної та моральної шкоди нібито за те, що позивач в листопаді 2014 року під час сварки застосував до неї насилля, завдав тілесні пошкодження (т.1, а.с.51-52).

Крім того, відповідачка зверталася з заявами (листами) до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», до редакції видавничого дому «Кур`єр» та до Ізмаїльського міського голови, розповсюджуючи недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача за зустрічним позовом.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.06.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду (т.1, а.с.66).

Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.06.2018 року за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 вказану ухвалу суду першої інстанції від 22.06.2016 року було скасовано з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1, а.с.216-217).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 вдруге було залишено без розгляду через повторну неявку позивачки ОСОБА_2 до суду першої інстанції (т.2, а.с.20).

Зазначена ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржується.

В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом позовні вимоги підтримав, дав пояснення, що всі наведенні твердження в листі не відповідають дійсності, не мають доказів на їх підтвердження, носять образливий характер, порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1 Вищевказана інформація порушує особисті немайнові права позивача, що виражається у негативному упередженому ставленні до нього з боку осіб, які прочитали відповідні позовні вимоги та листи.

Позивач вважав, що зазначені відомості, мали на меті створення його негативного іміджу перед знайомими особами та перед усією громадою, а їх зміст принижує його честь, гідність і ділову репутацію як громадянина України, створює негативне враження і відношення до позивача як до особи, яка не має високих моральних цінностей, при цьому в інформації, наданої відповідачкою наводиться перелік дій, які на її думку вчинив позивач та які, на її думку містять в собі склад злочину, тому позивач звернувся саме до неї з даним позовом.

З огляду на зазначене, позивач за зустрічним позовом просив визнати недостовірною вищевказану інформацію, визнати незаконними дії відповідачки щодо розповсюдження цієї інформації, стягнути з відповідачки моральну шкоду в сумі 800 000 грн. та зобов`язати її спростувати вищевказану інформацію через засоби масової інформації.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, захист честі, гідності ділової репутаціїта стягнення моральної шкоди було задоволено частково (т.1, а.с.133-134).

Визнано недостовірною інформацію стосовно ОСОБА_1 , надану у листах, надісланих ОСОБА_2 10 червня 2014 року до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану».

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 , надану у листах, надісланих ОСОБА_2 10 червня 2014 року до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», шляхом надрукування оголошення про спростування вказаних фактів у одному з печатних засобів масової інформації міста Ізмаїл Одеської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. та судові витрати в сумі 5 204грн. 16 коп., а разом 35 204 (тридцять п`ять тисяч двісті чотири) грн. 16коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині було відмовлено.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.07.2018 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення була залишена без задоволення (т.1, а.с.247).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та постановлення нового, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.138-140).

Судове рішення відповідачкою по зустрічному позову ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржується.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 05.09.2019 року, на 16.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 28-32).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в якій справа перебуває на розгляді значний час, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 12.09.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст.3 Конституції України, ст.297, т. 299 ЦК України кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. Особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканість, безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, на засіданні ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану» були оголошені листи, які надіслала відповідачка, в яких містилась інформація, яка носить образливий характер, порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Дані факти підтверджені змістом заяви (а.с.96,97), поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , даними в судовому засіданні та відеозаписом засідання ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», наданим позивачем та оглянутим під час судового засідання в суді першої інстанції (а.с.101).

Вирішуючи питання про обрунтованість зустрічних позовних вимог, суд виходив із того, що згідно роз`яснень наданих Верховним Судом України в п.1 Постанови Пленуму від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до п.15 вказаної Постанови під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Пунктом 19 Постанови судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

За змістом ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Стаття 302 ЦК України проголошує, що особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

Із вищезазначеної заяви (т.1, а.с.96-97) відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 на адресу ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану» вбачається, що посилання на офіційне джерело інформації в ньому відсутнє. Також відсутня інформація щодо винесення вироку суду про притягнення позивача чи членів його сім`ї до кримінальної або іншої відповідальності за незаконні дії, на які є посилання у заяві.

З підстав викладеного, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що інформація, яка міститься в заяві (листі) відповідачки до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», є фактичними твердженнями, а тому розповсюджувачу необхідно довести їх правдивість. Також суд правомірно вказав, що згідно з положеннями ст.10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що вищезазначена інформація, поширена відносно позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 в заяві, автором якої є відповідачка ОСОБА_2 , повідомлена в публічному виступі на засіданні ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», є недостовірною.

З цих підстав суд дійшов правильного висновку, що позов, в частині визнання цієї інформації недостовірною, підлягає задоволенню. Також суд дійшов правильного висновку про необхідність зобов`язання ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 , надану у заяві (листі), надісланих ОСОБА_2 10 червня 2014 року до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», шляхом надрукування оголошення про спростування вказаних фактів у одному з печатних засобів масової інформації міста Ізмаїл Одеської області.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 стосовно його вимог про визнання недостовірною та неправомірною інформацію, що була наведена в листах до редакції видавничого дому «Кур`єр» та до Ізмаїльського міського голови, оскільки ця інформація не має ознак поширення через засоби масової інформації та повідомлення в публічних виступах з тих підстав, що не була оголошена публічно.

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним притягнення його до цивільної відповідальності з боку відповідачки шляхом подання позову до суду, то ці вимоги задоволенню не підлягають, тому що звернення до суду із позовом є правом відповідачки, передбаченим ст.15 ЦК України, а тому звернення за захистом своїх прав до відповідних державних органів, у тому числі до суду, не є незаконною дією, та не може завдавати шкоди.

З огляду на викладене, доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що суд незаконно відмовив у задоволенні його позовних вимог в цій частині, є безпідставними і необгрунтованими, та такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства в галузі захисту честі, гідності та ділової репутації.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування на його користь моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з його розміром, оцінивши завдану моральну шкоду у сумі 30 000 грн. і підстав для її збільшення, як про те ставить питання апелянт, матеріали справи не містять.

При цьому, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції прийняв до уваги Висновок судової психологічної експертизи №3403 від 16 грудня 2016 року, яким підтверджено завдання позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 моральної шкоди (а.с.74-79). Разом з тим, колегія суддів лише частково погоджується із вказаним Висновком, згідно якого позивачу орієнтовно завдано моральної шкоди у сумі від 80 000 грн. до 120 000 грн. і не погоджується з доводами позивача ОСОБА_1 про те, що розмір завданої йому моральної шкоди має бути оцінений у сумі 800 000 грн.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи із основних засад цивільного судочинства щодо розумності і справедливості розміру відшкодування моральної шкоди. Так, згідно положень ст.ст.23,1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Так, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 доказів в обґрунтування завдання йому шкоди саме в розмірі 800 000 грн. суду не надав.

Що ж стосується Висновку судової психологічної експертизи №3403 від 16 грудня 2016 року, то колегія суддів, як і суд першої інстанції, погоджується з ним частково, оскільки у відповідності до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З підстав викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо завдання позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., оскільки вказана сума буде відповідатипринципам рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості.

При цьому суд правильно вказав, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Тобто, на думку колегії суддів вказана сума моральної шкоди 30 000 грн. є законною, розумною і справедливою сатисфакцією за вчинення відносно ОСОБА_1 неправомірних дій з боку відповідачки ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра