справа №176/1058/19
провадження №2/176/513/19
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

05 вересня 2019 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гусейнова К.А.

з участю секретаря с/з Яценко О.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Лутченка В ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , 2008 року народження, ОСОБА_6 , 2012 року народження, ОСОБА_7 та її неповнолітню дитину ОСОБА_8 , 2015 року народження, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру він отримав у 1998 році на сім`ю з трьох осіб і в ній були зареєстровані він як наймач, дружина ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_7 . Сумісне життя зі ОСОБА_9 у них не склалося і в 2007 році шлюб між ними було розірвано. Після припинення шлюбно-сімейних відносин відповідачі виселились зі спірної квартири. В 2008 році колишня дружина народила дочку ОСОБА_10 , а в 2012 році дочку ОСОБА_11 , яких зареєструвала в квартирі АДРЕСА_1 . Дочка ОСОБА_7 також зареєструвала свого сина ОСОБА_12 у даній квартирі. Але з 2011 року і по цей час відповідачі не користуються житлом, будь-яких особистих речей ні відповідачів, ні дитячих у квартирі немає. Оплату за комунальні послуги несе він та підтримує квартиру у належному стані теж він. Реєстрація відповідачів у квартирі порушує його житлові права, як наймача, він позбавлений можливості вирішити питання щодо приватизації житла, сплачує додаткові комунальні послуги, що змусило його звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 12 червня 2019 року було відкрито провадження по вищезазначеній справі та вирішено розгляд справи провести в порядку спрощеного провадження.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Зауважили, що через вибуття з квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_7 їх неповнолітні діти, які проживають разом з ними, також втратили правовий зв`язок із квартирою. На теперішній час основним квартиронаймачем є позивач, і він має право на приватизацію даного житла. Тривалий час позивач особисто витрачав кошти на утримання спірної квартири і бажає використовувати її для особистого проживання себе та членів своєї сім`ї. Наполягали, що реєстрація у квартирі відповідачів та їх неповнолітніх дітей, окрім іншого, порушує права та законні інтереси членів сім`ї позивача.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Лутченко В.І. заперечував проти позову з підстав, викладених у письмовому поясненні. Так, орган опіки та піклування вважає, що оскільки діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, причини їх не проживання у спірній квартирі є поважними. Належних та допустимих доказів того, що неповнолітні діти відповідачів набули права власності або права постійного користування іншим житлом, позивач не надав.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, відзиву на позов не надали. Про дату, час та місце розгляду справи, окрім іншого також повідомлялись шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової Влади України.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , дослідивши надані позивачем письмові докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Квартира під АДРЕСА_1 є об`єктом комунальної власності. Договору найму житлового приміщення позивач до позовної заяви не додав.

Відповідно до рішення Жовтоводського міського суду від 12 жовтня 2010 року, яким відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням було встановлено, що рішенням виконкому Жовтоводської міської ради народних депутатів №10 від 24.07.1998 року сім`єю Скрипників в складі трьох осіб отримано ордер на кватиру АДРЕСА_1 . (а.с.8)

Таким чином встановити, хто на даний час є головним квартиронаймачем спірної квартири немає можливості, оскільки відповідних доказів позивачем не долучено до позовної заяви.

01.02.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та КП «ВЖРЕО» було укладено договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. (а.с.5)

Згідно з довідкою про склад сім`ї №1/1-1683, яка видана відділом реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані проживаючими ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Із пояснень позивача у судовому засіданні, судом встановлено, що відповідачки, разом зі своїми малолітніми дітьми з 2011 року у спірній квартирі не мешкають їх особистих речей у квартирі немає. Місце їх проживання позивачеві невідоме.

Дані обставини підтвердили свідки, допитані у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що є сусідкою позивача та проживає у кв. АДРЕСА_2 . Позивач проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_16 та дочкою ОСОБА_17 . З 2011 року вона не бачила ні ОСОБА_18 , ні ОСОБА_19 , по місцю свого постійного проживання вони не з`являються.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_3 , є сусідкою позивача. ОСОБА_20 та дочка позивача ОСОБА_21 не проживають у спірній квартирі близько десяти років. Про те, що у квартирі зареєстровані їх малолітні діти вона дізналась зі слів матері позивача. Ці діти у квартирі ніколи не проживали.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що сусідку ОСОБА_22 та її дочку ОСОБА_23 вона не бачила приблизно з 2010 року.

З пояснень позивача у судовому засіданні, встановлено, що на теперішній час він бажає використовувати спірну квартиру для особистого проживання себе та членів своєї сім`ї та приватизувати її. Натомість перебування на реєстрації в даному помешканні відповідачів та їх малолітніх дітей порушує його інтереси, він не може оформити субсидію, сплачує додаткові комунальні послуги.

За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі - ЖК) та інших нормативно-правових актів.

Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст. 1 ЖК).

Гарантованому ст. 9 ЖК праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов`язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст. 10 ЖК).

Відповідно до ст. 61 ЖК порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного житлового фонду регулюється нормами ЖК та положеннями укладеного договору.

За змістом ст.64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, але членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, які входили до складу сім`ї наймача, перестали бути членами його сім`ї, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить, що умовою реалізації членом сім`ї наймача його права на користування житлом є набуття ним права на проживання та фактичне використання житла для особистого проживання. До того ж право члена сім`ї наймача на користування житловим приміщенням залежить від дії договору найму, укладеного між основним наймачем та наймодавцем.

За змістом ст.ст.71, 72 ЖК у випадку відсутності члена сім`ї наймача в житловому приміщенні понад шість місяців, він може бути визнаний таким, що втратив право користування таким житлом, якщо відсутні підстави для збереження його права.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

В контексті обставин даної справи суд зауважує, що малолітні особи набули право користування спірною квартирою, як діти членів сім`ї наймача.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем.

За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Так, із дослідженого судом рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2010 року, судом встановлено, що відповідачки були змушені покинути спірне житло, у якому вони зареєстровані проживаючими, оскільки ОСОБА_1 чинив перешкоди щодо користування квартирою і це є поважною причиною не проживання відповідачів на спільній житловій площі понад встановлений у ст. ст. 71-72 ЖК України строк.

Доводи позивача, що після ухвалення даного рішення відповідачки не вселялись у спірне житлове приміщення не можуть бути взятими судом до уваги, оскільки судом не ухвалювалось рішення про їх вселення. Зареєстровані малолітні діти відповідачок на даний час не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх не проживання у спірній квартирі, оскільки вони, в силу свого віку, не можуть самостійно виконувати свої обов`язки члена сім`ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання.

Таким чином, відповідно до положень ст.ст.71, 72 ЖК відсутні правові підстави для втрати відповідачами та їх малолітніми дітьми права користування спірною квартирою.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Судом також враховується, що відповідно до практики Європейського суду по правам людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що визнання відповідачок та їх малолітніх осіб такими, що втратили право користування житлом за відсутності доказів наявності у них іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідачів таким, що втратили право користування спірною квартирою, не знайшли свого підтвердження, а тому позов не підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із витрат позивача на сплату судового збору за подання позову.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, то понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 27, 31,209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодекс України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду. Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до або через суд першої інстанції, а матеріали справи надсилаються судом за правилами, що діяли до набрання чинності діючої редакції ЦПК України.

Повний текст складено 10.09.2019 року

Суддя К.А. Гусейнов