Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 726/2214/16-ц

провадження № 61-25132св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Укрпошта», Чернівецька дирекція публічного акціонерного товариства «Укрпошта», виконавчий комітет Чернівецької міської ради, Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації,

представники публічного акціонерного товариства «Укрпошта»: Скрипничук Тетяна Юріївна , Цюпак Ярослав Степанович ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України, відділ державної реєстрації речових прав Чернівецької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - ПАТ «Укрпошта»), Чернівецької дирекції ПАТ «Укрпошта», виконавчого комітету Чернівецької міської ради, Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України, відділ державної реєстрації речових прав Чернівецької міської ради, про визнання приміщення житловим, визнання недійсним рішення і скасування державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що вони проживають та зареєстровані у приміщенні, розташованому по АДРЕСА_1 . Вказане приміщення було надано згідно з ордером НОМЕР_2, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06 липня 1976 року № 348/15, як службове житло ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як житло листоношам, працюючим у Чернівецькій дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта»).

Починаючи з 2012 року вони неодноразово зверталися до ПАТ «Укрпошта»із заявами про надання їм дозволу на приватизацію зазначеного житлового приміщення. У процесі листування, пов`язаного із розглядом їх заяв, вони дізналися, що будівля, в якій розташоване житлове приміщення, в якому вони проживають та зареєстровані, перебуває у державній власності, передана на праві господарського відання УДППЗ «Укрпошта» та віднесена до нежитлового фонду.

Будь-які облікові дані про те, що приміщення, в якому вони проживають, є житловим і має статус службового житла відсутні. Відповідні первинні документи знищені у зв`язку зі спливом строку зберігання.

Разом з тим, вказували, що приміщення по АДРЕСА_1 мало статус житлового, оскільки на нього було видано ордер, однак під час проведення технічної інвентаризації його було помилково віднесено до нежитлового приміщення.

На підставі вказаного ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд визнати приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 24,0 кв. м, яке складається із кімнати (літ. А (2-2)), кухні (літ. А (2-1)), житловим і таким, що відповідає ознакам однокімнатної житлової квартири, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 березня 2007 року № 222/5 в частині оформлення права власності на вказану будівлю у цілому та скасувати державну реєстрацію права власності на неї.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 травня 2017 року у складі судді Мілінчук С. В. позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено.

Визнане приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 24,0 кв. м, яке складається із кімнати (літ. А (2-2)), кухні (літ. А (2-1)), в якому зареєстровані і проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано житловим і таким, що відповідає ознакам однокімнатної житлової квартири.

Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 березня 2007 року № 222/5 в частині оформлення права державної власності на будівлю у цілому відділення поштового зв`язку літ. А, площею 169,20 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 - пункт 1.3.2 цього рішення.

Скасовано державну реєстрацію права власності на відділення поштового зв`язку, розташованого по АДРЕСА_1 , у зв`язку з невідповідністю внесених до свідоцтва про право власності на будівлю технічних даних фактичному цільовому призначенню будівлі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приміщення, в якому проживають позивачі, відповідно до технічної документації, належало до житлового фонду, оскільки було надано їм у користування як службове житлове приміщення на підставі ордера. Технічним висновком, складеним у березні 2015 року експертом проектно-будівельного кооперативу «Проектувальник», встановлено відповідність приміщення, яке займають позивачі, ознакам однокімнатної житлової квартири. Вказане свідчить, що при оформленні права державної власності на будівлю по АДРЕСА_1 не було враховано наявність житлового приміщення у цій будівлі, тому внесені до свідоцтва про права власності технічні дані про будівлю не відповідають фактичним даним, зазначеним у технічній документації, та порушують права позивачів, які постійно проживають у житловому приміщенні, розташованому по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу Чернівецької дирекції ПАТ «Укрпошта» задоволено.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ордером, виданим ОСОБА_6 на право зайняття службового житлового приміщення, який працював листоношею у відділенні поштового зв`язку, визначено, що у випадку припинення роботи у цій організації, службове приміщення повинно бути звільнено у місячний строк з усіма проживаючими. 03 вересня 1976 року ОСОБА_6 звільнився з посади листоноші за власним бажанням. Таким чином, припинивши трудові відносини з відділенням поштового зв`язку, ОСОБА_6 , як і члени його родини, втратили право користування цим приміщенням. Вказане свідчить, що віднесення будівлі по АДРЕСА_1 до нежитлового приміщення не порушує прав позивачів. З урахуванням вказаного підстав для задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 червня 2019 року № 487/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що припинивши трудові відносини з відділенням поштового зв`язку, ОСОБА_6 , як і члени його родини, втратили право користування цим приміщенням, оскільки їхнє право користування цим приміщенням ніким не оспорюється, вони у ньому проживають та зареєстровані. Крім того, ордер на службове жиле приміщення був виданий на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_6 і ОСОБА_1 . При цьому, остання з 1969 року до цього часу працює листоношею поштового відділення № 7 м. Чернівців. Вказане свідчить, що апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 321 ЦК Української РСР 1963 року. З урахуванням вказаного вони мають право на приватизацію житлового приміщення, в якому проживають, а виключення цього приміщення зі складу житлових порушує їх права.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 року представник ПАТ «Укрпошта» - Цюпак Я. С. подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 листопада 1973 року ОСОБА_6 було звільнено з Чернівецького обласного виробничо-технічного управління у зв`язку із призивом до армії, що підтверджується довідкою Чернівецької дирекції ПАТ «Укрпошта» від 29 січня 2016 року № 17.

24 листопада 1975 року ОСОБА_6 було прийнято на роботу на посаду листоноші 8 відділення поштового зв`язку Поштамту, а 03 вересня 1976 року - звільнено з посади за власним бажанням, що підтверджується довідкою Чернівецької дирекції ПАТ «Укрпошта» від 12 лютого 2016 року № 2.11-0.27.

На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06 липня 1976 року № 348/15 ОСОБА_6 , який працював листоношею, 13 липня 1976 року було видано ордер НОМЕР_2 на право зайняття службового житлового приміщення, а саме - кімнати АДРЕСА_1 на склад сім`ї із двох осіб: ОСОБА_6 і ОСОБА_1

24 червня 1976 року між Чернівецькми поштамтом і ОСОБА_6 було укладено договір користування службовим приміщенням, згідно з яким останньому на час перебуванні на посаді листоноші було надано у користування службову кімнату АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 березня 2007 року № 222/5 вирішено оформити право державної власності на будівлю у цілому по АДРЕСА_1 , яка перебуває у господарському віданні УДППЗ «Укрпошта», правонаступником якого є ПАТ «Укрпошта».

На підставі цього рішення 12 квітня 2007 року було видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Експлікацією по поверхового плану будинку літ. А по АДРЕСА_1 підтверджується, що будівля є цілісним майновим комплексом, де функціонує пошта без вбудованих чи переобладнаних житлових приміщень.

Рішенням Чернівецької міської ради від 29 листопада 2007 року № 443 у постійне користування УДППЗ «Укрпошта», правонаступником якого є ПАТ «Укрпошта», надано земельну ділянку по АДРЕСА_1 0,0413 га для обслуговування нежитлових будівель (1.14.9. зв`язку і телекомунікації).

Згідно з довідкою УДППЗ «Укрпошта», правонаступником якого є ПАТ «Укрпошта», від 12 травня 2015 року № 412-444 приміщення по АДРЕСА_1 обліковується на балансі підприємства як нежитлове.

Відповідно до довідки, виданої обласним підприємством поштового зв`язку «Чернівціпошта» від 29 жовтня 1998 року № 4 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , станом на момент видачі цієї довідки, зареєстровані та постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 2012 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи законний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі вказували на те, що віднесення спірного приміщення до складу нежитлового фонду порушує їх право на приватизацію житла, тому просили визнати це приміщення житловим.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина перша статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»)

.

Частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Із системного аналізу згаданих нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків.

Зазначений процес приватизації став необхідним у зв`язку зі зміною суспільних правовідносин у житловій сфері та переходом житла із державної власності у приватну власність громадян.

При цьому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що спори, які виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду та щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків, вирішуються судом.

Вказане свідчить, що обраний позивачами спосіб захисту - визнання приміщення житловим - не є адекватним змісту порушеного права і не дає можливість суду захистити права позивачів щодо приватизації житлового приміщення. Крім того, чинним законодавством не передбачено можливості змінити цільове призначення приміщення із нежитлового у житлове у судовому порядку.

З урахуванням вказаного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання приміщення житловим.

Також апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсним рішення і скасування державної реєстрації з огляду на наступне.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

У частині п`ятій статті 22 ГК України передбачено, що держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до статуту ПАТ «Укрпошта» зазначене підприємство є державним унітарним комерційним підприємством, що засноване на державній власності.

Відповідно до частини першої, третьої статті 73 ГК України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

З урахуванням вказаного, встановивши, що будівля по АДРЕСА_1 перебуває у державній власності та закріплена на праві господарського відання за УДППЗ «Укрпошта», правонаступником якого є ПАТ «Укрпошта», апеляційний суд обґрунтовано вважав, що відповідач як власник цього майна має право вчиняти щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону, зокрема, звертатися до уповноважених органів з приводу оформлення права власності. Отже, підстав визнати недійсним рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 березня 2007 року № 222/5 в частині оформлення права власності на вказану будівлю у цілому та скасувати державну реєстрацію права власності на неї немає.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки за своєю суттю зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта