КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

17 листопада 2014 року Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» звернулося до суду із названим позовом, де просило, з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 1 449 270,61 грн., яка складається із: заборгованості по строковій частині кредиту у розмірі 1 090 250,32 грн., заборгованості по простроченій частині кредиту - 76 997,59 грн., заборгованості по строковим процентами за користування кредитом - 13 840,65 грн., заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом - 214 078,30 грн. та пені - 54 103,75 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1 200 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 10 січня 2024 року.

29 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 29 січня 2014 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позивач просив солідарно стягнути з відповідачів, які на вимоги повернути кредит не реагували.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2014 року у загальному розмірі 1 449 270,61 грн. та вирішено питання судових витрат.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 29 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №428, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит на суму 1 200 000 грн. зі щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік, строком до 10 січня 2014 року ( а.с. 5 т. 1 ).

Фактичне отримання коштів ОСОБА_1 підтверджується заявою на видачу готівки №19269180 від 30 січня 2014 року ( а.с. 11 т. 1).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд вірно прийшов до висновку, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором перед ОСОБА_1 .

Разом з тим, 29 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №428-1, згідно якого він зобов`язався відповідати перед банком, як солідарний боржник за вказаним кредитним договором ( а.с. 9 т. 1 ).

При цьому, ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконала, у зв`язку з чим заборгованість станом на 18 березня 2015 року становить 1 310 675,54 грн., яка складається з: 1 131 391,80 грн. - заборгованість за кредитом, 35 856,11 грн. - заборгованість по простроченій частині кредиту, 10 216,44 грн. - заборгованість по строковим процентам, 118 235,44 грн. - заборгованість по прострочених процентах, 14 975,75 грн. - заборгованість по пені ( а.с. 54-55 т. 1 ).

Будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладених між сторонами правочинів матеріали справи не містять і відповідачі їх не надали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції та не звернулися до суду з вимогами про визнання їх недійсним.

Також, матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування заборгованості за вказаним кредитним договором і таких не надали відповідачі до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідачі повинні були довести ті обставини, на які б вони посилалася, як на підставу своїх заперечень.

Окрім цього, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не звільнені від обов`язку доказування за позовом згідно положень ст. 82 ЦПК України.

Викладені обставини стану виконання боргових зобов`язань сторонами підтверджуються також рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року ( а.с. 195-198, 243-247 т. 1 ).

Відтак, на переконання апеляційного суду, укладений між сторонами правочини є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані судом недійсними.

А тому, з точки зору другої інстанції, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що за положеннями правочинів відповідачі мають нести солідарну цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 553, 554, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за невиконання умов договорів.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 525, 526, 553, 554, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог.

А тому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 553, 554, 556 ЦК України, з точки зору суду другої інстанції, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, про те, що 20 травня 2015 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було погашено заборгованість ОСОБА_1 та до них перейшло право вимоги щодо стягнення заборгованості, з точки зору другої інстанції, не спростовують висновків місцевого суду та не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог, оскільки такі дії були вчиненні після ухвалення оскаржуваного рішення.

Відтак, викладені у апеляційній скарзі доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 141, 263, 264, 265, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко