Справа № 266/1111/19
Провадження № 2/266/501/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шишиліна О.Г.

за участю секретаря Воропаєвої О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Маріупольська міська рада про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилався на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу квартири від 01.12.2000р. №1963, посвідчений нотаріусом Кулик Н.І. У зв`язку із проведенням антитерористичної операції та неспокійній ситуації у Донецькій області, він з родиною на деякий час виїжджав до м. Трускавець, під час переїздів ним було загублено зазначений договір купівлі-продажу на квартири АДРЕСА_1 . В даний час позивач вирішив розпорядитися належним йому нерухомим майном, з метою отримання дублікату Договору купівлі-продажу він Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та до Донецького обласного державного нотаріального архіву, але йому було повідомлено, що видати дублікат Договору купівлі-продажу від 01.12.2000р. №1936 не виявляється можливим, оскільки усі нотаріальні документи за період з 1996р. по 2011р. передані на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву, які залишились в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до якого відсутній.

У зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду і просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Євангелістова Н.О., в судове засідання не з`явилися, надали заяви про можливість слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилась, надала заяву, згідно якої позовні вимоги визнала, зазначила, що дійсно 01.12.2000 року між нею та позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири посвідчений нотаріусом, претензій до ОСОБА_1 не має, просила позов задовольнити та розглянути справу у її відсутність ( а.с. 59).

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Маріупольської міської ради надала заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила розглянути справу без участі представника міської ради.

Відповідно до ч. 1 ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ, (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності - певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України.

Частина 1 ст.317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2000 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 27,8 кв.м., житловою площею 15,8 кв.м. Договір було посвідчено приватним нотаріусом маріупольського міського нотаріального округу Кулик Н.І., реєстраційний №1963, копія якого міститься в архіві МКП «Маріупольське БТІ». ( а.с. 62)

Відповідно до довідки Міського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» №361 від 20.02.2017 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1963 від 01.12.2000р., який зареєстровано у МКП «Маріупольське БТІ» 12.12.2000р. реєстраційний номер № НОМЕР_1 . Зазначено, що загальна та житлова площі змінилися за рахунок знесення та улаштування перегородок без порушення несучих конструкцій, що не є самочинним та складає загальну площу 28,7 кв.м., житлову площу 14,7 кв.м.( а.с. 11 об. стор.)

Згідно до Технічного паспорту виданого МКП «Маріупольське БТІ» від 09.02.2017 року квартира має загальну площу 28,7 кв.м., житлову 14,7 кв.м. ( а.с. 10-11)

Згідно до довідки Волноваського відділу Головного управління Національної поліції в Донецькій області за заявою ОСОБА_1 втрачені ним правовстановлюючі документи, а саме договір купівлі-продажу на квартиру АДРЕСА_1 , на обліку Волноваського відділу НП ГУ у Донецькій області не значаться ( а.с. 12).

Відповідно до листа Донецького обласного державного нотаріального архіву від 01.12.2018 року №917/01-12 видати дублікат Договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Кулик Н.В. від 01.12.2000 р за №1963 не виявляється можливим, оскільки всі документи нотаріуса Кулик Н.І. прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до яких відсутній ( а.с. 14 об. стор).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 171191834 від 21.06.2019 р. відомості щодо зареєстрованого права власності на спірну квартиру у реєстрі відсутні ( а.с. 52)

За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищенаведеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права.

Правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-1858цс15 визначено, що за правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Дану позицію було уточнено Судовою палатою у цивільних справах ВСУ в іншій постанові від 07.10.2015 по справі № 1622цс15: «Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.»

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оригінал правовстановлюючих документів є таким, що був втрачений позивачем, права якого можуть бути захищені шляхом застосування механізму, передбаченого статтею 392 ЦК України щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Водночас суд зауважує, що на державу в цілому та її державні органи покладається обов`язок забезпечити збереження документів, які передані органами нотаріату та державними органами влади на зберігання та від яких залежить виникнення і реалізація майнових прав спадкоємців. Незабезпечення належного зберігання нотаріальних документів в державних архівах і невиконання своїх гарантійних функції державою, незалежно від надзвичайності підстав та як наслідок обмеження громадянам доступу до державних архівних установ не має нівелювати або обмежувати майнові права позивача на їх підтвердження документами, які залишились в архівосховищах в м. Донецьк.

Таким чином, враховуючи, що відповідач позов визнала повністю з урахуванням, фактичних обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, право власності підлягає визнанню відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2000 року №1963 посвідченого приватним нотаріусом Кулик Н.І. та зареєстрованим МКП «Маріупольське БТІ» від 12.12.2000р. №36007.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст.316, 317, 328, 391, 392 ЦК України, ст.ст.12, 81, 200, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 27,8 м.кв., житловою 15,8 м.кв..

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького Апеляційного суду в м. Маріуполі через Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 11 вересня 2019 року.

Суддя: Шишилін О. Г.