КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 360/631/2018
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2382/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Міланіч А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: НемировськаО.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року,

встановив:

у березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 1 531 грн. 24 коп., яка виникла в результаті недостачі продукції, яка була йому передана для перевезення. В ході розгляду справи позивач збільшив свої вимоги та просив стягнути матеріальну шкоду в розмірі 29 709 грн. 47 коп.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року, позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача 28 622 грн. 70 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись із рішенням, представник відповідача - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідач працював у нього з 26.03.2008 на посаді водія-експедитора автофургона-рефрижератора, а з 26.12.2016 було переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора автоколони №2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівничий комплекс ТОВ «Комплекс Агромарс» і доручено виконання додаткових обов'язків експедитора. 01.10.2015 з відповідачем було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність. Наказом №484КА/к-з від 05.01.2018 відповідача було звільнено з роботи за власним бажанням. Протягом періоду роботи відповідача, а саме - з 20.01.2017 по 31.03.2017 було виявлено недостачу (як зазначає позивач - «недовози») м'ясопродукції на суму 4 440 грн. 88 коп., яка була визначена на підставі Наказу №160-1 від 29.04.2016 «Про систему обрахунку нестач м'ясопродукції при транспортуванні», який припинив свою дію відповідно до наказу №84 від 19.04.2017 «Про визначення системи розрахунку недовозів м'ясопродукції, виявлених при транспортуванні контрагентам товариства». Однак позивач просив стягнути лише збитки від недостачі в сумі 1 531 грн. 24 коп., посилаючись на «Норми природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах», затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР №339 від 29.12.1984 та вказував інший період - з 28.02.2017 по 29.03.2017. В ході розгляду справи - в травні 2018 року позивач збільшив свої вимоги та вказав додатковий період - з 07.04.2017 по 02.01.2018 і загальний розмір шкоди - 29 709 грн. 47 коп. (28 178 грн. 23 коп. + 1 531 грн. 24 коп.).

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року, позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача 28 622 грн. 70 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач працював у позивача з 26.03.2008 на посаді водія-експедитора та неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію для перевезення, однак після передачі контрагентам було виявлено нестачу, і загальній розмір збитки становить за період з 28.02.2017 по 02.01.2018 29 709 грн. 47 коп., однак позивачем було пропущено строк позовної давності щодо періоду з 28.02.2017 по 06.03.2017, а тому зменшив суму стягнення на 1 086 грн. 77 коп.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам.

В ст. 130 КЗпП України закріплено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

В ст. 134 КЗпП України визначено випадки, коли працівники несуть повну матеріальну відповідальність. Такими випадками є:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілостімайна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відповідно до п.1 розділу 15 «Перехідних положень» Конституції України, закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України. На даний час є чинними Норми по розрахунку природного убутку м'яса і м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в рефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року №339 (додаток №2).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач до матеріалів справи було надано накази про переведення позивача на посаду водія автофургону та рефрижератора №121-КА-к-п-д від 15 березня 2016 року та №630 КА/к-п-д від 26 грудня 2016 року. Цими же наказами йому було доручено виконувати додаткові обов'язки експедитора в межах установленої тривалості робочого дня з доплатою 0,25 посадового окладу експедитора, що свідчить про те, що обов'язки експедитора відповідач мав виконувати лише протягом ј частини свого робочого часу. Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність були підписані з ОСОБА_7 №540-В від 01.10.2015 - як з водієм автотранспортного парку, в якому зазначалось про покладення на нього обов'язків дбайливо ставитися до переданого йому в експлуатацію автомобіля та вживати заходи для попередження збитків і повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввіреного йому автомобіля, та №540-Е від 01.10.2015, підписаного як з експедитором автотранспортного парку, який виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Таким чином, відповідач не був призначений на посаду експедитора, а мав виконувати додаткові обов'язки експедитора лише протягом ј частини свого робочого часу, що не було виокремлено позивачем в загальному обліку виконання відповідачем своїх службових обов'язків як водія. Факт підписання відповідачем вказаного Договору №540-Е та ознайомлення з посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м'ясопродукції відділу експлуатації транспорту ОСОБА_3 не свідчить про виконання ним обов'язків експедитора протягом всього свого робочого часу.

Належних доказів на обґрунтування свого позову щодо несумлінного виконання своїх службових обов'язків відповідачем під час роботи водієм вантажного автомобіля (рефрижератора) по перевозці м'ясопродукції, притягнення його до дисциплінарної відповідальності позивачем не надано. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Тому акти прийому-передачі продукції не можна визнати належними доказами, в яких міститься інформація щодо винних дій відповідача, в результаті яких виникла нестача м'ясопродукції, переданої йому для перевезення.

Крім того, колегія суддів бере до уваги той факт, що відповідача було звільнено з роботи позивачем за власним бажанням, а накази, в яких було зазначено про утримання із заробітної плати відповідача коштів на погашення вказаної шкоди, виконано не було. Тоді як, відповідно до ст. 138 КЗпП Українипокриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Отже, позивачем не надано доказів в чому полягають винні та протиправні дії (бездіяльність) відповідача та не надано достатніх доказів, який підтверджували б, що саме з вини відповідача була заподіяна матеріальна шкода.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», дано роз'яснення, що суддя незалежно від обставин справи має, зокрема, вирішити питання про подання сторонами або про витребування доказів про винне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виникнення, пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, вироку суду чи постанови органу розслідування, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документів про коло трудових обов'язків працівника. Тобто на працівника покладається матеріальна відповідальність у розмірі шкоди, яка заподіяна з вини працівника, яка повинна доводитись наявністю доказів порушення трудової дисципліни, вчиненням протиправних та інших дій, направлених на заподіяння шкоди.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 03 вересня 2018 року (справа №363/965/16-ц), в якій зроблено висновок щодо застосування норми матеріального права - ст. 130 КЗпП України, до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція викладена також в постановах від 19 вересня 2018 року (справа №366/1153/17-ц) та від 04 жовтня 2018 року (справа №363/228/17-ц)

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді