Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 341/1589/17

провадження № 61-44470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області в складі судді Юсип І. М. від 15 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області в складі суддів: Горейко М. Д., Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В., від 16 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ДТЕК Західенерго» про стягнення заробітної плати.

Позов обґрунтовано тим, що з 08 жовтня 2012 року по 11 липня 2017 року він працював на посаді керівника департаменту з економіки та фінансів відокремленого підрозділу «Бурштинська теплова електрична станція» ПАТ «ДТЕК Західенерго» згідно трудового договору. 16 грудня 2009 року конференцією трудового колективу був ухвалений колективний договір ПАТ «ДТЕК Західенерго» на 2010-2011 роки, який є чинним і сьогодні із змінами та доповненнями. Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 розділу 3 вказаного договору дирекція зобов'язувалася забезпечувати зростання частки основної заробітної плати разом із законодавчо встановленими надбавками і доплатами у середній заробітній платі до 75 %, а також забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати не менше ніж на 25 %. Також, згідно п. 1.2 трудового договору від 08 жовтня 2012 року, роботодавець зобов'язався виплачувати йому заробітну плату і забезпечувати умови праці, які необхідні для виконання роботи, що передбачені чинним законодавством України, колективним договором і угодою сторін. Дані положення колективного та трудового договорів, зокрема щодо підвищення рівня середньої заробітної плати не менше, ніж на 25 %, дирекцією не виконувалися, а у 2014 році з колективного договору було незаконно виключено п. 3.4. В серпні 2017 року він та його представники письмово звернулися до відповідача з пропозицією добровільно сплати йому заборгованість, однак відповіді не отримали. В цей же період він також звернувся із скаргою до Головного управління Держпраці у Львівській області, у відповіді якого, на думку позивача, установлена наявність порушень його трудових прав щодо оплати праці.

Посилаючись на зазначене, позивач вважав, що оскільки відповідачем не було здійснено нарахування та виплату підвищення заробітної плати, то спірні кошти слід стягнути з відповідача в судовому порядку, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача недораховану суму заробітної плати в розмірі 1 138 107,99 грн.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про стягнення заробітної плати відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не порушив трудових прав позивача щодо оплати праці, оскільки належним чином виплачував ОСОБА_1 суми заробітних плат, які були визначені трудовим договором від 08 жовтня 2012 року та відповідними додатковими договорами до цього трудового договору, умови яких були погоджені ПАТ «ДТЕК Західенерго» та ОСОБА_1 Суд також указав, що умови пункту 3.4 колективного договору, укладеного 16 грудня 2009 року між генеральним директором ПАТ «ДТЕК Західенерго» та трудовим колективом найманих працівників, в особі голів профспілкових комітетів відокремлених підрозділів товариства, зокрема щодо обов'язку дирекції забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати не менш ніж на 25 відсотків, стосуються відповідного обов'язку працедавця перед усіма працівниками, а не особисто перед позивачем, у зв'язку із чим позов останнього у даній справі не підлягає задоволенню через його безпідставність.

Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків. Суд не врахували, що середня заробітна плата скаржника не збільшувалася на 25 % кожного року, що передбачено колективним договором, у зв'язку із чим, на думку останнього, відповідач грубо порушував умови колективного та трудового договорів. Суди необґрунтовано дійшли висновку про те, що пункт 3.4 колективного договору спрямований на встановлення соціальних гарантій працівників і не стосується розміру заробітної плати конкретного працівника, адже норма колективного договору, яка зобов'язує роботодавця щороку підвищувати рівень середньої заробітної плати на 25 %, стосується як усіх працівників товариства, так і кожного окремо взятого працівника. Апелянт не погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що діюче законодавство не містить поняття «середня заробітна плата», оскільки це є макроекономічний показник, який вираховується як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад по підприємству, по галузі, по регіону). Середня заробітна плата передбачена нормами КЗпП України та обчислюється для оплати часу щорічних та додаткових відпусток, а також для виплати компенсації за невикористані відпустки. Судинеправильно тлумачать зміст статей 9, 21, 94, 97 КЗпП України, Закон України «Про колективні договори і угоди», Закон України «Про оплату праці», що, на думку скаржника, призвело до неправильного вирішення даної справи.

У грудні 2018 року генеральний директор АТ «ДТЕК Західенерго» - Таращук О. С., подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Указав, що скаржник як на підставу свого позову помилково посилається на пункті 3.3, 3.4 колективного договору, оскільки основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин між роботодавцем і працівником є трудовий договір. Згідно трудового договору від 08 жовтня 2012 року ОСОБА_1 була встановлена заробітна плата у розмірі 12 510 грн, в подальшому заробітна плата збільшувалася та згідно додаткових угод становила: з 03 грудня 2012 року - 24 510 грн, з 01 квітня 2013 року - 26 000 грн, з 01 липня 2014 року - 30 500 грн, з 01 квітня 2015 року - 33 250 грн. Відповідно до трудового договору від 22 червня 2015 року заробітна плата ОСОБА_1 встановлена в розмірі 33 250 грн, а згідно додаткових угод до даного трудового договору: з 01 квітня 2016 року - 35 910 грн та з 01 квітня 2017 року - 42 010 грн. Укладаючи відповідні додаткові угоди, ОСОБА_1 був обізнаний із розміром своєї заробітної плати і не подавав звернень з приводу її розміру. Пункт 3.4 колективного договору підприємства, на який посилається скаржник, спрямований на встановлення соціальних гарантій для працівників та визначає зобов'язання роботодавця забезпечувати можливості їх реалізації. Дане положення не стосується розміру заробітної плати конкретного працівника. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 16 грудня 2009 року конференцією трудового колективу був ухвалений колективний договір ПАТ «Західенерго» на 2010-2011 роки, який є чинним і сьогодні із змінами і доповненнями.

Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 розділу 3 вказаного договору, дирекція зобов'язувалася забезпечувати зростання частки основної заробітної плати разом із законодавчо встановленими надбавками і доплатами у середній заробітній платі до 75 %, а також забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати не менше, ніж на 25 %.

З 08 жовтня 2012 року ОСОБА_1 працював на посаді керівника Департаменту з економіки та фінансів відокремленого підрозділу «Бурштинська теплова електрична станція» ПАТ «ДТЕК Західенерго» згідно трудового договору від 08 жовтня 2012 року.

Відповідно до пункту 1.2 указаного трудового договору працівник зобов'язався виконувати роботу, яка визначена цим договором, а роботодавець зобов'язався виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, які необхідні для виконання роботи, що передбачені чинним законодавством України, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 3.1 трудового договору за виконання обов'язків, передбачених цим договором, працівнику встановлюється заробітна плата у розмірі 12 510 грн на місяць. Ця сума враховує компенсацію вартості оренди житла та є об'єктом оподаткування відповідно до чинного законодавства України.

Згідно додаткової угоди №1 до трудового договору від 08 жовтня 2012 року, укладеної сторонами 03 грудня 2012 року, додаткової угоди № 2 до трудового договору від 08 жовтня 2012 року, укладеної сторонами 01 квітня 2013 року, додаткової угоди № 3 до трудового договору від 08 жовтня 2012 року, укладеної сторонами 01 липня 2014 року, додаткової угоди № 4 до трудового договору від 08 жовтня 2012 року, укладеної сторонами 01 квітня 2015 року, розмір заробітної плати позивача щороку збільшувався, а саме: з 03 грудня 2012 року позивачу встановлена заробітна плата в розмірі 24 510 грн, з 01 квітня 2013 року - 26 000 грн, з 01 липня 2014 року - 30 500 грн, з 01 квітня 2015 року - 33 250 грн.

22 червня 2015 року між ПАТ «ДТЕК Західенерго» та ОСОБА_1 укладено новий трудовий договір, згідно пункту 3.1 якогоза виконання обов'язків, передбачених цим договором, працівнику встановлюється заробітна плата у розмірі 33 250 грн на місяць.

Заробітна плата позивача збільшувалася також згідно додаткових угод № 1 до нового трудового договору від 22 червня 2015 року: з 01 квітня 2016 року становила 35 910 грн та з 01 квітня 2017 року - 42 010 грн.

Згідно довідки ДТЕК Бурштинська ТЕС від 16 листопада 2015 року загальна сума нарахованого доходу позивача за період з жовтня 2012 року по жовтень 2015 року становить 1 201 687,83 грн. Заборгованість зі сплати заробітної плати за останні 6 місяців відсутня.

Згідно довідки від 06 липня 2017 року загальна сума нарахованого доходу ОСОБА_1 за період з листопада 2015 року по червень 2017 року становить 918 677,35 грн. Заборгованість зі сплати заробітної плати за останні 6 місяців відсутня.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Аналогічні положення містяться і у статті 94 КЗпП України.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Представник відповідача зазначав, що заробітна плата позивача за 2012 рік була у 2,16 рази вища від середньої по підприємству, тобто на 216 %; за 2013-2014 роки в 3,84 рази вища від середньої по підприємству, тобто на 384 %, що не спростовано позивачем.

Крім того, відповідно до положень статті 16 КЗпП Україниумови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Згідно зі статтею 19 КЗпП України Контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором.

Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду.

Позивач не надав судам попередніх інстанцій належних та допустимих доказів того, що відповідач сплачував йому заробітну плату з порушенням умов колективного договору та/або умов укладених між сторонами трудових договорів, що є його процесуальним обов'язком під час розгляду спору даної категорії.

Досліджені судами попередніх інстанцій матеріали справи не містять також доказів передбаченого трудовим законодавством реагування профспілок, які уклали спірний колективний договір, на порушення власником або уповноваженою ним особою чи органом умов такого колективного договору.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що умови указаного позивачем пункту 3.4 колективного договору, щодо обов'язку дирекції забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати не менш ніж на 25 відсотків, стосуються відповідного обов'язку працедавця перед усіма працівниками, а не особисто перед позивачем, та з'ясувавши, що відповідач належним чином виплачував ОСОБА_1 суми заробітних плат, які були визначені відповідними трудовими договорами зі змінами та доповненнями, умови яких були погоджені спільно позивачем та відповідачем, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушення трудових прав ОСОБА_1та відмову в задоволенні позову в даній справі.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач грубо порушував умови колективного та трудового договорівта сплачував позивачу заробітну плату у неналежному розмірі спростовуються матеріалами справи, зокрема. змістом трудових договорів від 08 жовтня 2012 року та від 22 червня 2015 року з відповідними доповненнями, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи про порушення відповідачем пункту 3.4 колективного договору є безпідставними, оскільки відповідно до указаного пункту, редакція якого діяла до 01 липня 2014 року, дирекція відповідача зобов'язувалась забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати по підприємству не менше, ніж на 25 %, а не конкретно рівня середньої заробітної плати кожного працівника підприємства окремо, що спростовує відповідні доводи скаржника.

Інші доводи касаційної скарги, які були доводами позовної заяви та апеляційної скарги, висновків судів не спростовують з підстав, викладених в оскаржуваних судових рішенням, якими ураховано умови укладених сторонами даної справи трудових договорів та положення трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди скаржника висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С.П. Штелик