справа № 624/652/16-ц
судді Лесько Алли Олексіївни
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року
Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого Висоцької В. С., суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Фаловської І. М., Штелик С. П. розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Кегичівського району Харківської області на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року у складі судді Куст Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Котелець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А. у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Кегичівського району Харківської області (далі - ПСП ім. Щорса) про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року касаційну скаргу ПСП ім. Щорса Кегичівського району Харківської області залишено без задоволення, рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року - без змін.
Фабула справи
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПСП ім. Щорса про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2007 року він уклав з ПСП ім. Щорса договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 17 березня 2008 року у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України» (далі - Держземкадастр), за умовами якого передав в оренду строком на 15 років належну йому земельну ділянку, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області. 20 липня 2016 року письмово повідомив відповідача про розірвання договору, проте отримав відмову з тих підстав, що він не має права розривати договір в односторонньому порядку. Стверджував, що наданий йому для ознайомлення примірник договору оренди та додатки до договору підписані не ним, а невідомою особою.
За викладених підстав ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір оренди землі, скасувати його державну реєстрацію та витребувати земельну ділянку з незаконного володіння відповідача.
Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ПСП ім. Щорса, зареєстрований 17 березня 2008 року за № 34 у Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України».

Витребувано з незаконного володіння ПСП ім. Щорса земельну ділянку, площею 6,3877 га, що належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Стягнуто з ПСП ім. Щорса на користь ОСОБА_4 відшкодування судових витрат на загальну суму 9 973,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір укладений без волевиявлення позивача, оскільки підпис від імені ОСОБА_4 виконаний не ним. Суд дійшов висновку про недійсність договору оренди землі та зазначив, що факт отримання позивачем плати за користування землею не підтверджує погодження умов договору. Також суд виходив з того, що позивач довідався про порушення свого права лише у 2016 році після ознайомлення зі спірним договором оренди землі, та саме з цього моменту починає перебіг строк позовної давності, при цьому послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи ПСП ім. Щорса про те, що строк позовної давності починає перебіг з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував оренду плату за користування землею, суперечать положенням статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПСП ім. Щорса, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач протягом дев'яти років визнавав наявність договору оренди землі та систематично підтверджував своє волевиявлення, отримуючи від відповідача у натуральній формі орендну плату, про отримання якої особисто ставив підписи у відомостях. Суди відхилили заявлене ПСП ім. Щорса клопотання про застосування строків позовної давності, помилково посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. На думку ПСП ім. Щорса, суди залишили поза увагою інші обставини справи, які свідчать про момент, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У квітні 2018 року відповідно до підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

ПСП ім. Щорса спрямувало до суду клопотання про передачу справи на розгляд об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивоване тим, що у справі є необхідність відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі (провадженні) № 6-48цс15. На думку ПСП ім. Щорса, викладений у зазначеній справі правовий висновок не враховує обов'язку позивача знати про стан своїх майнових прав та бути обізнаним про їх порушення. Відповідач зазначає, що у справі, яка переглядається, позивач мав довести той факт, що він вживав заходи, але не міг довідатись про порушення свого цивільного права раніше. При цьому посилається на правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі (провадженні) № 6-2469цс16, та правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 397/1402/15-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 372/3402/14-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 343/1400/15-ц.

Основні мотиви постанови Верховного Суду

1. Суди встановили, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області площею 6,3877 га, кадастровий НОМЕР_3, що підтверджується державним актом про право власності на землю від 04 липня 2002 року.

17 березня 2008 року у Кегичівському відділі Харківської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» зареєстровано договір оренди землі від 01 лютого 2007 року № 110, укладений між ОСОБА_4 та ПСП ім. Щорса, про що у Державному реєстрі земель зроблено запис за № 34.

2. ОСОБА_4 заперечував підписання договору оренди, який було зареєстровано в органах Держземкадастру.

28 березня 2017 року Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса надав висновок судово-почеркознавчої експертизи № 14149/1353, згідно якого підписи у договорі оренди землі від 01 лютого 2007 року № 110, акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 року, акті визначення меж земельної ділянки НОМЕР_4 виконані рукописним способом не ОСОБА_4

Частинами першою та третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, закон виключає дійсність договору, який не підписувався стороною, тобто, за умови відсутності волевиявлення учасника правочину на його укладення.

Установивши, що підписи в договорі оренди землі від 01 лютого 2017 року, акті приймання-передачі земельної ділянки, акті визначення меж земельної ділянки виконані не ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо наявності підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання спірного договору оренди недійсним та застосування наслідків його недійсності.

3. Доводи касаційної скарги про те, що спірний договір оренди підписаний дружиною позивача, були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, які правильно вважали це припущення безпідставним, оскільки доказів надання ОСОБА_4 іншій особі повноважень на підписання договору від свого імені у справі не має.

4. ПСП ім. Щорса при розгляді справи в суді першої інстанції заявило про застосування до вимог ОСОБА_4 строків позовної давності.

Суди вірно не застосували строк позовної давності, оскільки відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Факт отримання орендної плати не є визначальними в обчисленні строків позовної давності, оскільки за встановлених обставин справи ОСОБА_4 не знав до липня 2016 року про наявність договору оренди земельної ділянки, актів приймання-передачі землі та визначення меж земельної ділянки, адже їх не підписував, що у розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Будь-яких інших обставин, які давали б підстави вважати, що позивач міг довідатись про наявність цих документів раніше, під час розгляду справи відповідач не вказав, тому в судів попередніх інстанцій не було підстав для висновків про пропущення позовної давності.

5. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду не вважає за необхідне відступати від висновку щодо застосування норм права (статті 261 ЦК України), викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не вбачала підстав для відступу від правового висновку, викладеного в зазначеній постанові Верховного Суду України.

Тому немає підстав для задоволення клопотання відповідача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду чи об'єднаної палати Верховного Суду.

Правові підстави незгоди з постановою Верховного Суду

1. Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права раніше, а відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

2. Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

3. Судова практика у сфері визнання договору оренди земельної ділянки недійсним на тій підставі, що він не підписаний наймодавцем (орендодавцем), є сталою.

4. Проте кожна справа має відмінності у поведінці сторін договору, про недійсність якого заявлено позов, що є важливим при оцінці судами моменту початку перебігу строку позовної давності. Тобто моменту виникнення у особи права на позов та можливості захисту свого права у судовому порядку.

5. У даній справі мій висновок про пропущення позивачем строку позовної давності зумовлений тим, що з 2007 року ОСОБА_4 (орендодавець) отримував плату за користування (орендну плату) земельною ділянкою від орендаря, який з того часу користується земельною ділянкою. Тобто, з 2007 року передбачені оспорюваним договором зобов'язання виконувалися обома сторонами.

Наявність особистих підписів у відомостях про одержання орендної плати, про що зазначав відповідач, позивачем не заперечувалася та не спростовувалася.

З позовом про визнання недійсним договору оренди звернувся до суду у вересні 2016 року.

6. Отриманням орендної плати позивач фактично визнавав та схвалював наявність потягом дев'яти років договірних правовідносин з ПСП ім. Щорса Кегичівського району Харківської області на умовах оспорюваного договору.

Про існування договору з іншими умовами чи наявність іншого тексту договору з власним підписом позивач в судах попередніх інстанцій не вказував, та суди такий факт не встановили.

7. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власниками забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Виходячи із наведених норм законодавства, власник земельної ділянки, одержуючи протягом дев'яти років орендну плату за користування нею орендарем, має за умови належної поведінки, можливість знати про факт існування та умови договору, на підставі якого приймає виконання зобов'язання від іншої сторони.

8. Статтею 3 ЦК України однією із основних засад цивільного законодавства визначено добросовісність.

9. Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

10. В даній справі орендодавець з певних причин власноручно не підписав договір оренди земельної ділянки, який виконував протягом дев'яти років.

Оспорювання договору оренди земельної ділянки орендодавцем суперечить його попередній поведінці (отримання плати за користування земельною ділянкою потягом тривалого часу) та доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

11. Вищевикладене, з урахуванням тієї обставини, що судами не встановлено факту існування договору з іншими умовами, наявність іншого тексту договору з власним підписом позивача, вважаю безпідставним висновки судів попередніх інстанцій, що позивач не знав та не міг дізнатися про існування спірного договору та про те, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_4

Таким чином, неповно встановивши обставини справи, суди, на мою думку, неправильно застосували норму статті 261 ЦК України суди та помилково визначилися із моментом виникнення права на позов, а відповідно необґрунтовано задовольнили позов, оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 належало відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

12. За таких обставин вважаю, що при розгляді даної справи, були наявними, передбачені частиною третьою статті 411 ЦПК України підстави для часткового задоволення касаційної скарги ПСП ім. Щорса Кегичівського району Харківської області.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року підлягали скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суддя А. О. Лесько