Справа № 214/6140/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 вересня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді - Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря - Фастовець Ю.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу № 214/6140/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання часток співвласників у спільній сумісній власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати за ним та відповідачем по 1/2 частині за кожним у трикімнатній квартирі з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів вартістю 64383,00 гривен, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, за адресою АДРЕСА_1 ; розподілити між ним та відповідачем трикімнатну квартиру з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів вартістю 64383,00 гривень, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період 07.02.2009 року по 09.09.2013 року він з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09.09.2013 року про розірвання шлюбу.

18.05.2009 року, тобто під час перебування з ним у шлюбі ОСОБА_2 за їх спільні кошти придбала трикімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Придбання відповідачем ОСОБА_2 вказаної квартири підтверджується вказаної квартири підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 137373481 від 12.09.2018 року. Придбання квартири ОСОБА_2 може бути підтверджене Договором купівлі-продажу квартири ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року.

Отже, оскільки вказана квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу, вона є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки його частка і частка відповідача у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, кожному з них належить 1/2 частка квартири.

Він також зазначає, що після розірвання шлюбу ОСОБА_5 не перешкоджала йому користуватися спірною квартирою, у зв`язку з чим він вважав що його право власності на неї не порушено.

Про порушення свого права на спірну квартиру він дізнався 26.07.2018 року

Від відповідача на адрес суду найшов відзив, з якого вбачається. що остання заперечує проти задоволення позовних вимог за таких підстав.

Так, дійсно, вона в період з 07.02.2009 року по 09.09.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До реєстрації шлюбу та певний час після укладення шлюбу вони проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та за адресою: АДРЕСА_3 ..

В подальшому вона разом зі своїм сином проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого, з листопада 2012 року ОСОБА_7 залишив її із сином, і з цього часу сімені відносини не підтримував та за вказаною адресою не проживає по теперішній час.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.09.2013 рок шлюб між нею та позивачем розірвано. Крім того, у зв`язку з тим, що позивач до розірвання шлюбу та після розірвання шлюбу з нею довгий час не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2015 року останнього знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона також зазначає, що твердження позивача, що йому про порушення його права користування спірною квартирою стало відомо лише 26.07.2018 року є неправдивим.

Також звертає увагу суду, що 18.05.2009 року на підставі Договору купівлі-продажу ВЕМ № 31716 від 18 травня 2009 року, уколеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Пахомовою Н.І., нею було придбано трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, спірна квартира була придбана за грошові кошти її батьків, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які вона отримала в кінці січня 2009 року, що підтверджується Договором безпроцентної позики від 28.01.2009 року, укладеного між її батьком та нею. Предметом даного договору є грошові кошти в національній валюті в еквіваленті 20 000, 00 доларів США.

Крім того, в період часу з 07.02.2009 року по 09.09.2013 року ОСОБА_7 працював на посаді директора ТОВ «Бірдал Хліб» за адресою: АДРЕСА_4 , 25 та отримував заробітну плату у розмірі 1205,00 грн., якої ледве вистачило на утримання їх сім`ї, тому у останнього не було відповідних коштів, за яких він міг придбати нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру у АДРЕСА_4 .

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_13 в судовому засіданні, кожен окремо, заперечували проти задоволення позовних вимог. Крім того, відповідач ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 суду показала, що ОСОБА_11 є її чоловіком. З 1993 року вони займалися підприємницькою діяльністю. За кошти отримані від підприємницької діяльності, кожної неділі купували долари. Документів з податкової інспекції не збереглися. Кожен місяць їх приблизний дохід становив приблизно 50 тисяч гривень. Гроші заробляли разом з чоловіком. Чоловік приватним підприємцем оформлений не був. 29 січня 2009 року передали відповідачу 160 тисяч гривень, що в еквіваленті становить 20 тисяч доларів США. Гроші повернуті не були, бо вони надавались її чоловіком дочці за договором позики на купівлю квартири. Вона впевнена, що гроші пішли на купівлю квартири. Гроші повернуті не були, оскільки дочка придбала квартиру. Повертати гроші дочку не просила, оскільки в останньої на той час була маленька дитина.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 суду показала, що відповідач є його меншою дочкою. Він працював на підприємстві КМК до 1992 р. та постійно збирав грошові кошти. З 1992 року разом з дружиною ОСОБА_12 займалися закупкою та реалізаціє речей та м`яса. Його дружина займалась торгівлею речей, а він реалізовував м`ясо. Отримані від прибутку гроші він тримав вдома. У 2002 році отримав гроші в розмірі 2,500 тисячі євро за батька ОСОБА_14 , які були виплачені останньому як полоненому концлагеря. За отримані кошти він придбав долари. Вони з жінкою збирали долари, щоб купити дитині квартиру. Доньці він передав 20 тисяч доларів.. Гроші не повернуті. Впевнений, що гроші пішли саме на купівлю квартири, оскільки сам розмовляв з господарем квартири.

Вислухавши учасників судового засідання, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 20.09.2013 року, шлюб укладений 07.02.2009 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_2 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) і зареєстрований за № 40 у Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області розірвано (а.с.5).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року, на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 25.05.2015 року ОСОБА_2 усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що було підставою для зняття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.9).

17.08.2018 року ОСОБА_15 було направлено ОСОБА_2 заяву про розподілі спільного сумісного майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в досудовому порядку ( а.с.17).

Відповідно до договору безпроцентної позики від 28 січня 2009 року ОСОБА_11 передає ОСОБА_17 гроші в національній валюті України, еквівалентні сумі в 20 000 ( двадцять тисяч) доларів США. Метою надання позики є: купівля позичальником - ОСОБА_17 квартири АДРЕСА_5 (а.с.38-40).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2009 року, номер запису: 201 в низі: 178П-201 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2839 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.78).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу серії ВМЕ № 317166 ОСОБА_2 перебуваючи у юридично-зареєстрованому шлюбі, зі згоди чоловіка придбала квартиру АДРЕСА_5 ( а.с. 80).

Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_18 . за звітний 2009 рік отримав дохід на який нараховується пенсія в розмірі 19556,75 грн. ( а.с. 87-89).

Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 51 Конституції України що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Отже, для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім`ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Так, в судовому засіданні встановлено та сторонами не спростовано, що в період з 07.02.2009 року по 09.09.2013 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Проте, як вбачається з відзиву, долученого до матеріалів справи за час спільного життя у сторони ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До реєстрації шлюбу та після укладення шлюбу вони проживали в орендованих квартирах, в подальшому позивач, відповідач та їх син проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , суду пояснили, що вони збирали гроші дітям на житло, та 28.01.2009 року ОСОБА_11 уклав з донькою договір безпроцентної позики. Метою надання позики є купівля квартири АДРЕСА_5 . Позикою по цьому договору є грошові кошти в національній валюті України, еквівалентні в 20 000 ( двадцять тисяч) доларів США. Проте договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено лише 18 травня 2009 року, в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторін, згідно якого вартість нерухомого майна складає 64383,00 гривень.

З п.п. 3-4 п. 5 Договору купівлі-продажу серії ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року вбачається, що покупець свідчить, що на момент купівлі квартири вона перебуває у юридично зареєстрованому шлюбі, квартиру купує зі згоди чоловіка. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі - продажу квартири, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті не мають правого значення.

Таким чином, покази свідків та наданий до відзиву договорі безпроцентної позики не є беззаперечним доказом придбання спірної квартири за власні кошти відповідача, оскільки останньою не спростовано, що під час укладення договору купівлі-продажу серії ВМЕ № 317166 від 18.05.2009 року позивач, як її чоловік не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, що в розумінні ст. 70 Сімейного кодексу України є підставою для відступлення судом від засади рівності часток подружжя.

Аналогічні правила поділу майна, що знаходиться у спільній сумісній власності закріплено й в ст. 372 ЦК України.

Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 презумпція права спільної сумісної власності спростована не була.

Також, судом взято до уваги, і той факт, що під час розгляду справи ОСОБА_2 не висувала вимогу про визнання за нею право приватної власності на спірну квартиру, та не прохала суд відступити від рівності часток у праві спільної сумісної власності.

Доводи представника позивача, що джерелом походження грошових коштів, за рахунок яких придбано спірне нерухоме майно, є кошти батьків позивача, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Отже, встановивши, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами підчас шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання вказаного нерухомого майна відповідачем за кошти, що належать їй особисто, суд керуючись власним переконання, враховуючи інтереси сторін, вважає, що нерухоме майно - квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні правові підстави для визнання її спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між сторонами в рівних частках.

Проте, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 72 СК України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд, виходить з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовим розглядом, шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року, оскільки подружні відносини та спільне проживання були припинені у серпні 2011 року через те, що між сторонами сформувались неприязні відносини і у зв`язку з цим постійно виникали сварки скандали, тому позивач вважала, що сім`я розпалася остаточно і відновлена бути не може. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 20.09.2013 року ( а.с. 5-5 зворот).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 25.05.2015 року ОСОБА_2 усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою ( а.с.9).

Відповідно до ухали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 01 жовтня 2018 року, яка за згодою сторін була роздрукована з Єдиного державного реєстру судових рішень та долучена до матеріалів з метою перевірки обставин зазначених відповідачем в судовому засіданні, заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2015 року залишено без задоволення.

З вищезазначеної ухвали вбачається, що ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою 03.08.2018 року, в якій просить суд: поновити строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2015 року про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні та розпорядженні майном; переглянути заочне рішення суду.

Однак судом під час дослідження матеріалів справи встановлено, що про розгляд цивільної справи відповідач повідомлявся двічі у встановленому законом порядку, у тому числі про розгляд справи, призначений на 13.02.2015 року був повідомлений своєчасно, що підтверджується поштовим відправленням. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав відзив ( заперечення) на позов, не заявив про свою участь у справі, не проявив інтересу до ходу її розгляду, суд прийшов до висновку про наявність підстав, які виправдовують правомірність ухвалення рішення в заочному порядку з урахуванням згоди на це позивача. Крім того наявне в матеріалах справи № 214/1642/14-ц поштове повідомлення про вручення ОСОБА_7 копії заочного рішення суду від 12.05.2015 року є свідченням його обізнаністю між сторонами спору.

Крім того, судом ОСОБА_20 роз`яснено про порядок оскарження заочного рішення в загальному порядку.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так в судовому засіданні, представник позивача суду пояснив, що ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, однак його заява була залишена без задоволення. Оскільки резолютивна частина рішення суду від 01 жовтня 2018 року його влаштовувала, тому повний текст ухвали він не отримував та не оскаржував мотиви відмови в заяві про перегляд заочного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та ( або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 не скористався в повному обсязі своїми процесуальними правами, рішення суду від 30.03.2015 року не оскаржив обставини зазначені в ньому не спростував, відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, суд приходить до висновку, що останній з 12.05.2015 року був обізнаний про наявність між ним та відповідачем спору про право на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_5 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Таким, чином суд вважає що строки позовної давності, заявлені відповідачем, необхідно відраховувати саме з 12.05.2015 року, тобто з моменту отримання ОСОБА_21 , копії заочного рішення суду про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Клопотань про поновлення процесуальних строків, встановлених статтею 257 ЦКУкраїни та ст. 72 СК України ні від позивача, ні від його представника до суду не надходило, та було предметом судового розгляду.

Отже, звертаючись до суду 17 вересня 2018 року з позовом про визнання часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя та поді спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_22 пропустив строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання часток співвласників у спільній сумісній власності подружжя та поділ спільного майна подружжя слід відмовити в зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 60, 61, 71, 72, 74 СК України, ст.. 256, 257, 261,267 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 2 3-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання часток співвласників у спільній сумісній власності подружжя та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 12.09.2019 року.

Суддя А.В. Ткаченко