Провадження № 22-ц/802/746/19 Категорія: 54 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Киці С. І.,

розглянувши у порядку письмового позовного провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща" до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, за апеляційною скаргою позивача Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року Ківерцівський національний природний парк "Цуманська пуща" звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2017 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16.11.2017 року, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідно до даного рішення відповідача ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника відділу відтворення та збереження рослинного та тваринного світу Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», а також стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу без обов`язкових відрахувань за період з 03.07.2017 року у розмірі 25085,58 грн та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Дане рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання, у зв`язку з цим постановою державного виконавця Ківерцівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області Косинської Н.В. від 25.09.2017 року було відкрито виконавче провадження.

На виконання рішення суду ОСОБА_1 поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 5659,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 198 від 02.10.2017 року.

Також з метою запобігання подвійного стягнення виплаченої відповідачу суми позивач звернувся до Управління Державної казначейської служби у Ківерцівському районні з листами № 01-15/339 від 18.12.2017 року та № 01-15/341 від 20.12.2017 року з проханням щодо врахування сплаченої суми у розмірі 5659,80 грн при здійсненні стягнення коштів на користь ОСОБА_1 . Однак, незважаючи на ці звернення, з рахунків Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», що знаходяться в Державному казначействі, було списано у безспірному порядку 25085,58 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 2000 грн, що стверджується листом Управління Казначейської служби України у Ківерцівському районі № 02-47/1406 від 28.12.2017 року.

Позивач вказує, що не зважаючи на вказане, сума коштів у розмірі 5659,80 грн була двічі стягнута з позивача, крім того ОСОБА_1 , отримавши кошти, згідно з платіжним дорученням № 198 від 02.10.2017 року не повідомив управління Казначейства про отриману суму, що, на думку Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», свідчить про його недобросовісність.

На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5659,80 грн, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання суду в судовому рішенні про відсутність у Законі обов`язку відповідача повідомляти Управління Казначейства, як виконавця рішення, про виплачену йому суму коштів є помилковими. На вказані норми суд не звернув уваги та не надав оцінки вказаним у позові обставинам. Також суд не врахував роз`яснення спеціаліста Державної Казначейської служби України щодо обставин формування підприємством платіжного доручення від 21.12.2017 року на суму 25085,58, які спростовують висновки суду. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з норм ч.1 ст.1215 ЦК України і того, що доказів набуття відповідачем зайвих 5659,80 грн у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, та виплата коштів, що включаються до суми 25085,58 грн, згідно з платіжним дорученням від 21.12.2017 року відбулась добровільно, а доказів того, що позивач не мав можливості сформувати платіжне доручення на іншу суму з урахуванням уже виплаченої суми, суду надано не було. Тобто суд дійшов висновку, що позивач не надав жодних доказів, що виплата спірних коштів не була добровільною, а дії її одержувача є недобросовісними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2017 року, яке набрало законної сили, було частково задоволено вимоги ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відповідача було поновлено на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, а також моральної шкоди (а.с.5-8).

Вказане рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання, у зв`язку з цим постановою державного виконавця Ківерцівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області Косинської Н.В. від 25.09.2017 року, на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду від 21.09.2017 року, виданого 25.09.2017 року, було відкрито виконавче провадження (а.с.10).

Згідно з платіжним дорученням № 198 від 02.10.2017 року, виданим Ківерцівським НПП "Цуманська пуща", ОСОБА_1 було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 5659,80 грн (а.с.12).

Постановою державного виконавця Ківерцівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області від 24.10.2017 року зазначене виконавче провадження було закінчене (а.с.11).

З повідомлення державного виконавця від 13.12.2017 року видно, що державним виконавцем було повернуто виконавчий лист на підставі п.2ст.6 ЗУ "Про виконавче провадження", оскільки рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (а.с.46).

Разом з тим, на виконання виконавчого листа від 21.09.2017 року, виданого 07.12.2017 року, щодо стягнення з позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу без обов`язкових відрахувань за період з 03.07.2017 року по 21.09.2017 року у розмірі 25085,58 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн управління Державної казначейської служби України у Ківерцівському районі Волинської області на підставі відповідно поданих позивачем платіжних доручень № 291 та № 292 від 21.12.17 здійснило відповідне списання коштів з боржника на користь ОСОБА_1 , що підтверджується копією такого платіжного доручення та повідомленням управління № 02-47/1406 від 28.12.2017 року, а також визнано самим позивачем у відповіді на відзив (а.с.12,41, 20, 52).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Наведена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Тлумачення даної статті свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге - у разі недобросовісності набувача такої виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в справі відсутні докази недобросовісної поведінки з боку відповідача, а також того, що виплата позивачем даної суми була не добровільною чи здійсненою за наявності рахункової помилки з боку особи, яка провела виплати.

Виходячи з таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів задоволенню не підлягають.

Встановивши отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 5659,80 грн від позивача на виконання судового рішення, суд дійшов правильного висновку про те, що такі кошти не можуть бути стягнутими з нього як безпідставно набуті.

Покликання в апеляційній скарзі на недобросовісність відповідача щодо неповідомлення Казначейської служби щодо часткового виконання рішення, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції -залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща" залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді