Справа № 755/2345/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарями Зимницькою М.Е., Рудь Н.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю. Свої вимоги мотивував тим, що з 21 червня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року розірвано. Однак після розірвання шлюбу з квітня 2014 року по вересень 2014 року позивач продовжував проживати з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, вели спільний побут. Факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу підтверджується випискою по рахунку, відкритому 19 грудня 2016 року в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Приватбанк», відповідно до якої позивач купував продукти харчування за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з чим просить встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 в період з квітня по вересень 2014 року.

Позивач під час розгляду справи подав заяву про внесення змін до предмету позову та остаточно просить встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 в період з квітня по вересень 2014 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; в порядку поділу сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; в порядку поділу сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

23 лютого 2017 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

22 січня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про внесення змін до предмету позову. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представництво інтересів позивача здійснювали ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги та пояснення позивача. Додатково пояснила, що в період проживання з квітня по вересень 2014 року зареєстровано відповідачем право власності на спірну квартиру, яку придбано за спільні кошти. 08 жовтня 2014 року набрало чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Відповідач не визнала позовні вимоги. Пояснила, що з 21 червня 2013 року з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року. В цьому рішенні вказано, що з грудня 2013 року сторони проживають окремо. Оскільки зазначені обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, вони не підлягають доказуванню. Крім того, твердження позивача про придбання продуктів харчування за адресою: АДРЕСА_1, не доводить факт його проживання у спірній квартирі та ведення з відповідачем спільного господарства. 29 вересня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 в період з 12 травня 2010 року по 21 червня 2013 року відмовлено.

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала в повному обсязі, підтримала письмові заперечення на позовні вимоги. Додатково пояснила, що в період з 22 квітня по 04 жовтня 2014 року тривав судовий процес щодо розірвання шлюбу між сторонами. При цьому позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду про розірвання шлюбу. Ця обставина спростовує твердження позивача про наявність сімейних відносин між сторонами у вказаний період.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

З 21 червня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 13, том 1), який розірвано заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року, яке набрало чинності 08 жовтня 2014 року (а.с. 14-15, 17-20, том 1).

Позивач просив про визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з квітня по вересень 2014 року.

Підставою для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу зазначив, що після розірвання шлюбу з квітня 2014 року по вересень 2014 року позивач продовжував проживати з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Сторони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, вели спільний побут. Факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу підтверджується випискою по рахунку відкритому 19 грудня 2016 року в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Приватбанк», відповідно до якої позивач купував продукти харчування за адресою: АДРЕСА_1.

На підтвердження позовних вимог позивач надав виписку по картці/рахунку № НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору, відкритих на ім'я ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2013 року по 31 жовтня 2014 року (а.с.58-65, том 1), заяву ОСОБА_7, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, відповідно до якої ОСОБА_9, працівник охоронного агентства «Багіра» стверджує, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21, том 1).

Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю у зв'язку з необґрунтованістю, вказав, що з 21 червня 2013 року з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року. В цьому рішенні вказано, що з грудня 2013 року сторони проживають окремо. Оскільки зазначені обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, вони не підлягають доказуванню. Крім того, твердження позивача про придбання продуктів харчування за адресою: АДРЕСА_1, не доводить факт його проживання у спірній квартирі та ведення з відповідачем спільного господарства. 29 вересня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 в період з 12 травня 2010 року по 21 червня 2013 року відмовлено.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Приписами частини 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.1 постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що в період з квітня по жовтень 2014 року між сторонами тривав спір про розірвання шлюбу. При цьому позивач оскаржував заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року в частині зміни дати розірвання шлюбу, посилаючись на наявність майнового спору між сторонами.

Будь-яких належних та допустимих доказів спільного проживання з відповідачем однією сім'єю, зокрема, ведення спільного господарства, взаємних прав та обов'язків, спільного побуту, позивачем не надано, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За встановлених обставин позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; в порядку поділу сумісного майна подружжя, визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; в порядку поділу сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджував, що на придбання квартири по АДРЕСА_1 вкладено належні йому кошти.

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано договір банківського рахунку № НОМЕР_3 від 29 січня 2014 року (а.с.25-28, 33, 34, том 1), договір про внесення змін до договору банківського рахунку від 29 січня 2014 року № НОМЕР_3 про використання системи дистанційного обслуговування від 29 січня 2014 року (а.с.29-32, том 1), виписку з особового рахунку (а.с. 36-58, том 1).

Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю, оскільки 29 вересня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 в період з 12 травня 2010 року по 21 червня 2013 року відмовлено.

На підтвердження заперечень відповідач надала рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року, яке набрало законної сили (а.с. 141-154, 155-157, 158-160, том 1).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосування ст. 74 Сімейного кодексу, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в будь-якому іншому шлюбу і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що з 21 червня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року. 29 травня 2014 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., реєстраційний № 1980, придбала квартиру АДРЕСА_1.

Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, що частина коштів на придбання спірної квартири в період з квітня по вересень 2014 року належала позивачу, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, за встановлених обставин ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задоволенню не підлягають.

Відповідачем подано заяву про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 16 600,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

28 квітня 2017 року між відповідачем та адвокатом ОСОБА_6 було укладено договір про надання правової допомоги і представництво інтересів в суді, відповідно до умов якого відповідач замовила надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях (а.с. 89-90, 91, том 1).

Вартість витрат на правову допомогу відповідач підтверджує визначенням розміру витрат на правничу допомогу (детальний опис) від 22 січня 2019 року (а.с. 3, том 2), випискою з рахунку, відкритого на ім'я адвоката ОСОБА_6 (а.с. 6-7, 8, том 2), квитанцією № 0.0..1 від 04 грудня 2018 року на суму 2 500,00 (а.с. 9, том 2).

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Однак позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір гонорару у сумі 16 600,00 грн., оскільки в детальному описі робіт виконаних адвокатом по договору про надання правової допомоги від 28 квітня 2017 року відсутнє зазначення часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

При визначенні розміру витрат з оплати правової допомоги суд приймає до уваги участь представника позивача в судових засіданнях 10 жовтня 2017 року, 12 грудня 2017 року, 25 січня 2018 року, 07 травня 2018 року, 14 серпня 2018 року, 04 грудня 2018 року, 22 січня 2019 року протягом 6 год. 56 хв. та враховуючи складність справи та розмір позовних вимог, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, суд вважає можливим задовольнити вимоги відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн. У відшкодуванні решти витрат на правову допомогу відмовити.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 8 000,00 грн. та судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 640,00 грн. (а.с. 77), відповідно до Закону України "Про судовий збір".

Однак, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 3, 57, 60, 61, 63, 65, 74 Сімейного кодексу України, п. 1 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 328, 392 ЦК України, Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", п.п. 20, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", п.1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса для листування: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1, у відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

У відшкодуванні решти витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 лютого 2019 року.

Суддя Н.Є.Арапіна