ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/509/19 Справа № 209/2599/17 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни про визнання незаконною та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про визнання незаконною та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 12 березня 2008 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №DZL0GI, за умовами якого вона отримала кредит у сумі 157 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% річних за період користування кредитом строком до 12 березня 2023 року. У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитом між нею та банком 12 березня 2008 року укладено договір іпотеки № DZL0GI, згідно якого вона передала банку в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 49,10 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., яка розташованою за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором іпотеки. Вважає, що у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. не було правових підстав для здійснення державної реєстрації права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на належну їй квартиру, оскільки повідомлення банку від 12 вересня 2016 року № 35, що є однією з підстав прийняття нотаріусом рішення, вона не отримувала та у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення не розписувалась. Тобто відсутні докази дотримання ПАТ КБ «Приватбанк» вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення. Крім того, позивач зазначила, що ПАТ КБ "Приватбанк" в порушення ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не було подано нотаріусу висновку про оцінку предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, що обов'язково подається для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Між нею та банком вже існував спір щодо дійсного розміру її кредитного зобов'язання, та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 вересня 2016 року у справі № 409/69/12 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. Вказане рішення набрало законної сили 03 жовтня 2016 року. Тому просила суд визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 17108593, вчинений 22 жовтня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (відкриттям розділу), індексний номер 32062667 від 26 жовтня 2016 року про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.2-7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 17108593, вчинений 22 жовтня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(з відкриттям розділу), індексний номер 32062667 від 26 жовтня 2016 року про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартирну АДРЕСА_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за ПАТ КБ "Приватбанк". Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн. (а.с. 77-80).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, доводи банку, викладені в апеляційній скарзі не ґрунтуються на законі (а.с.107-111).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Із перелічених способів у договорі іпотеки не вбачається такий, який би давав право іпотекодержателю задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Тобто, укладаючи у 2008 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки саме шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором-нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надавав, а надавав згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Правовідносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року в редакцій на час виникнення спірних реєстраційних дій.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Нотаріус, в розумінні ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат» /в редакції чинній на час вчинення оскаржуваних дій/, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 9 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Пунктом 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 /в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин/ визначено, що Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ".

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи 12 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір № DZL0GI, за умовами якого позивач отримала кредитні кошти у сумі 157 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 березня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки №DZL0GI, згідно якого позивач передала банку в іпотеку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру, загальною площею 49,10 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.55-57).

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32062667 від 26 жовтня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., 22 жовтня 2016 року проведено державну реєстрацію за ПАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержателем) права власності вказану квартиру.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованої 19 квітня 2017 року, вбачається, що підставою виникнення права власності (номер запису про право власності: 17108593) є: договір іпотеки № DZL0GI від 12 березня 2008 року (а.с.9, 10).

Копія реєстраційної справи, в якій прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ПАТ КБ «Приватбанк» на спірну квартиру, що була надана Приватним нотаріусом Днпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 листопада 2017 року містить повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» № 35 від 12 вересня 2016 року, яке було направлено ОСОБА_1, де банк повідомляє останню про свій намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки або укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна. Протягом 30 днів з дня отримання повідомлення вона вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки, а у протилежному випадку банк вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд (а.с. 28-68, 54).

Це повідомлення отримано ОСОБА_1 14 вересня 2016 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, при цьому особистий підпис ОСОБА_1 на цьому повідомленні відсутній (а.с.53).

Між тим, зазначене повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» від 12 вересня 2016 року за своїм змістом не відповідає нормам ст.ст. 7, 35, 37 Закону України «Про іпотеку» та вимогам пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить змісту порушених зобов'язань (а саме - назви кредитного договору, валюти кредиту, суми наявної заборгованості за кредитним договором із зазначенням усіх її складових) та не містить вимоги про усунення порушень.

Матеріали реєстраційної справи не містять будь-яких даних про існуючу заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» на день прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, що може бути підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, в порушення ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» матеріали реєстраційної справи не містять висновку про оцінку предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Також слід зазначити, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі №409/69/12 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено у повному обсязі (а.с.12-15).

Вказаним рішенням суду було встановлено, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Привабанк» було укладено кредитний договір №DZL0GI, валютою кредиту була гривня, проте 11 серпня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду, згідно якої валюту кредиту було змінено з гривні на долар США, та тривалий час усі розрахунки між сторонами проводились у доларах США. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2011 року зазначена додаткова угода була визнана недійсною, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язано здійснити перерахунок коштів. Проте, зазначений перерахунок на виконання вказаного рішення ПАТ КБ «Приватбанк» не здійснено, а тому неможливо встановити загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 та всі її складові, розрахунки, що були надані станом на 10 березня 2009 року та станом на 06 травня 2014 року містять однакові дані, а тому суду неможливо усунути помилки та урозуміти, яка саме сума заборгованості є дійсною.

Суд першої інстанції у справі, що переглядається, дійшов обгрунтованого висновку, що приймаючи 26 жовтня 2016 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32062667, а саме права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на спірну квартиру, приватний нотаріус Бондар І.М., яка діяла як державний реєстратор прав на нерухоме майно, не звернув увагу на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не подано для державної реєстрації належних документів, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав нотаріусу всі необхідні документи для здійснення реєстраційних дій є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді