КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року місто Київ.

Справа 754/5841/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11691/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепа О.В.

суддів Кулікової С.В., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Миронюк І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року (у складі судді Слободян Н.П., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в :

08 травня 2018 року позивач звернулася до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до відповідача про розірвання шлюбу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що шлюб з відповідачем вони зареєстрували 13 лютого 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, за актовим записом № 179. Спільних дітей в них не має.

Протягом подружнього життя між позивачем та відповідачем склались неприязні взаємовідносини, різні погляди на життя, ведення спільного господарства, що унеможливлює їх спільне проживання однією сім`єю. Позивач прийшла до висновку, що сім`я розпалася і її неможливо зберегти.

Ураховуючи зазначене, просила суд розірвати шлюб з відповідачем.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року справу передано до Іванківського районного суду Київської області.

Заочним рішенням Іванківського районного суду Київської області від 18.01.2019 року позовні вимоги задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

19.02.2019 року відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення.

23.05.2019 року заява задоволена, заочне рішення скасоване.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 13 лютого 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 179 розірвано.

Не погоджуючись з рішенням Іванківського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року , ОСОБА_1 подав 24.07.2019 року апеляційну скаргу (а.с. 129) в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В скарзі посилався на те, що місцевий суд не повно з`ясував обставини справи, не взяв до уваги та не надав відповідної оцінки тому, що відповідач сплачував кредит за машину куплену на кредитні кошти та забезпечував сім`ю за власні кошти. Крім того в період проживання у шлюбі із позивачем вони набули у спільну сумісну власність будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . У цьому будинку подружжя збиралось проживати після настання пенсійного віку.

Так сталось, що настала криза, долар підскочив, а кредит на автомобіль взятий в доларовій формі, так як скаржник не міг сплатити повністю всю суму погашення, і на переконання дружини будинок подарував доньці позивача, задля того щоб Банк не відібрав його. Окрім того, позивач запевнила скаржника, що він зможе проживати у будинку ( АДРЕСА_1 ) до своєї смерті.

Однак, на даний час проживати скаржнику ніде, його вигнали з будинку подарованого донці позивача. З огляду на вищезазначене, скаржник підозрює, що таке відношення до нього відбувається під впливом доньки позивача.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень статті 372 ЦПК України, апеляційним судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності позивача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Позивач та відповідач 13 лютого 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, за актовим записом № 179 зареєстрували шлюб.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на те, що вона припинила з відповідачем спільне проживання та ведення спільного господарства через різне відношення до обов`язків в шлюбі та вважає неможливим в подальшому збереження вказаного шлюбу .

Задовольняючи позов суд першої інстанції вважав встановленим, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка, маючи досить поважний вік, проживши у шлюбі з відповідачем більше 15 років, має досить життєвого досвіду для того, щоб визначитися з можливістю його збереження. Вона не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. З моменту подачі нею позову ( 08.05.2018 року) пройшов понад рік, і вона не змінила своєї думки щодо необхідності розірвання шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, апеляційний суд встановив, що вищенаведені обставини справи, які встановив районний суд є доведеними, а висновок суду щодо необхідності розірвати шлюб між сторонами відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, справа в суді першої інстанції розглядалась з травня 2018 року, однак подружжя не примирилось за цей час, позивачка від позову не відмовилась, в судовому засіданні апеляційного суду відповідач визнав, що він вже тривалий час не проживає з позивачем та не веде спільне господарство, оскільки його вигнали з будинку.

Апеляційним судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що існують підстави вважати, що шлюб між сторонами може бути збережено.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджено в повній мірі обставини стосовно того, що йому ніде жити, та обставини передачі відповідачем своїх прав на майно дочці позивача, колегія не приймає, оскільки вони не мають правового значення для вирішення питання про задоволення заяви про розірвання шлюбу.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом 5 днів.

Головуючий суддя:

Судді: