Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 334/5659/17

провадження № 61-11045св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Запоріжгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжгаз збут» про захист прав споживачів, який у подальшому був уточнений.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проживає у газифікованому помешканні - у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до приписів статті 11 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» визначено, що облік природного газу, у тому числі комерційний, здійснюється з метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги та якість природного газу під час його добування, транспортування та розподілу, постачання, зберігання та споживання.

Згідно зі статті 2 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: 1) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природній газ використовується:комплексно, у тому числі для опалення - з 1 січня 2012 року; для підігріву води, приготування їжі - з 1 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року, 2) для інших споживачів - з 1 липня 2011 року.

Представники відповідача 24 листопада 2016 року намагалися встановити загально будинковий вузол обліку газу без встановлення індивідуальних вузлів обліку для визначення достовірності показників постачання газу для конкретного споживача в багатоквартирному будинку, що є порушенням права позивача як споживача. На його звернення щодо встановлення індивідуального вузла обліку споживання природного газу у власному помешканні йому було відмовлено, чим порушено права споживача.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив зобов`язати відповідачів здійснити встановлення лічильнику газу в помешканні квартири АДРЕСА_1 .

Також позивач вказував, що діями з боку недобросовісного постачальника природного газу йому як споживачеві було завдано моральних страждань, що призвели до додаткових зусиль організації життя та безпідставну сплату додаткових грошових коштів. Моральне відшкодування позивач оцінував у розмірі 1000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року, у задоволені позову відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в редакції Закону № 329-VIII від 9 квітня 2015 року, не передбачав обов`язку встановлення відповідачем індивідуальних газових лічильників у квартирах, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі.

Також суди вказали, що діюче на час спірних правовідносин законодавство не визначало окремого обов`язку ПАТ «Запоріжгаз» із встановлення саме індивідуальних газових лічильників у квартирі споживача, а тільки надавало право газорозподільним підприємствам самостійно визначати можливість встановлення як загальнобудинкових, так і індивідуальних газових лічильників споживачам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 квітня 2019 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року (повний текст, якої було складено 21 березня 2019 року).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу з Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку про відсутність обов`язку відповідача встановити індивідуальний лічильник газу, що суперечить судовій практиці, зокрема, висновку Великої Палати Верховного Суду зробленому у постанові від 7 листопада 2018 року у справі №214/2435/17.

Також заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції допустив процесуальні порушення, а саме розглянув справу у відсутність позивача, що суперечить вимогам статті 366 та частини третьої статті 368 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу відповідач ПАТ «Запоріжгаз» просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем з отримання природного газу.

Відповідач ПАТ «Запоріжгаз» з 1 липня 2015 року здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні. Тобто в розумінні Закону України «Про ринок природного газу» є оператором газорозподільної системи.

ТОВ «Запоріжгаз збут» є постачальником газу і відповідно до законодавства не є оператором газорозподільної системи, а тому на ньому не лежить обов`язок щодо встановлення лічильників газу.

На звернення від 7 лютого 2017 року щодо перерахунку та встановлення індивідуального безкоштовного лічильника газу, поданого позивачем, ПАТ «Запоріжгаз» повідомив, що встановлення будинкового вузла обліку здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку. У разі незгоди власника квартири розрахуватися за спожитий газ за показниками будинкового вузла обліку, він може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти.

24 листопада 2016 року мешканці будинку за адресою: АДРЕСА_1 відмовилися надати доступ для встановлення будинкового вузла обліку газу, на підставі чого був складений відповідний акт про порушення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 Закону «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним на час звернення позивачів до суду з цим позовом та розгляду справи в судах, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;

комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

ПАТ «Запоріжгаз» є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Установлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - ПАТ «Запоріжгаз» Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Судами установлено, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживача чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Запоріжгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачу в необхідних об`ємах (обсягах), а він взяв на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відтак, відмова ПАТ «Запоріжгаз» встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильнику газу не може бути порушеним.

Крім того, вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж вимоги Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (зі змінами, внесеними постановою від 27 січня 2016 року № 46) про те, що власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі-експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку, на які послався суд. Ці вимоги зобов`язують ПАТ «Запоріжгаз» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 1 січня 2021 року.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, у порушення статті 382 ЦПК України апеляційний суд не врахував, що зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому суд не перевірив чи сплачував позивач за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуального лічильнику газу.

Таким чином судами першої та апеляційної інстанцій не перевірено чи сплачував позивач за газопостачання за встановленими тарифами в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуального лічильнику газу, а також взагалі не розглянуто вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції допустив процесуальні порушення, а саме розглянув справу у відсутність позивача не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 153) ОСОБА_1 був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а посилання заявника, що він знаходився на лікарняному не має правового значення, оскільки відповідно до протоколу судового засідання від 13 березня 2019 року (а.с. 156) та матеріалів справи клопотання від ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з хворобою, не надходило.

Оскільки, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, то відповідно до статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик