ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1365/19 Справа № 202/2461/16 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, указуючи, що він і відповідач є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 у частках 29/60 і 31/60 відповідно. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці, фактичний розмір котрої становить 534 кв.м. Земельна ділянка знаходиться у їх спільному користуванні. Проте вони з відповідачем не можуть знайти спільної мови щодо користування цією земельною ділянкою, через що постійно виникають конфлікти, тому просив виділити йому в натурі 1/2 частину спірної земельної ділянки. Уточнивши позовні вимоги щодо предмету спору. Посилаючись на ті ж самі обставини, ОСОБА_1 указав, що рішенням № 3082а виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих від 27.12.1960 року ОСОБА_3 (колишньому власнику) для індивідуального житлобудівництва була виділена земельна ділянка площею 520 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1). Тому позивач просив провести поділ земельної ділянки площею 520 кв.м., котра знаходиться у їх з відповідачем користуванні, а в разі неможливості такого поділу, просив визначити порядок користування спірною земельною ділянкою (а.с.1-4).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою (а.с.202-203).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині визначення порядку користування земельною ділянкою задовольнити (а.с.207-211).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих № 3082а від 27.12.1960 року за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 (колишньому власнику) виділена земельна ділянка для індивідуального житлобудівництва площею 520 кв.м. (а.с.113). Згодом нумерація домоволодіння була змінена і присвоєний номер будинку НОМЕР_1.

Співвласниками домоволодіння за указаною адресою на даний час є позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 у частинах 29/60 і 31/60 відповідно.

ОСОБА_1 є власником частини цього будинку на підставі рішення Індустріального районного суду місті Дніпропетровська від 24.04.2007 року (а.с.26-28), ОСОБА_2 є власником частини будинку на підставі договору дарування від 17.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Швецовою Н.В. і зареєстрованого в реєстрі на номером 876 (а.с.29).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 3150-17 від 24.01.2018 року вбачається, що згідно технічного паспорту від 07.04.1990 року загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 520 кв.м., за фактичним користуванням площа земельної ділянки складає 534 кв.м, а згідно геодезичної зйомки від 29.08.2017 року загальна площа земельної ділянки за указаною адресою складає 535 кв.м.

Різниця між загальною площею згідно технічного паспорту від 07.04.1990 року і геодезичною зйомкою від 29.08.2017 року спірної земельної ділянки становить 15 кв.м. Експертом також указано, що згідно наданої геодезичної зйомки земельної ділянки по АДРЕСА_1 не встановлено саме розташування загальної площі розміром 520 кв.м., не надано місце розташування надлишків розміром 15 кв.м.

На підставі експертного дослідження експертом визначено, що враховуючи, що частка ОСОБА_1 у частині домоволодіння становить 29/60 кв.м., а ОСОБА_2 - 31/60, у зв'язку зі стислою забудовою на земельній ділянці житловим будинком, господарськими спорудами, незначною вільною від забудови площею та площею на кожну частину співвласника, поділ земельної ділянки в натурі між співвласниками технічно не можливий. Враховуючи неможливість поділу земельної ділянки в натурі, експертом запропоновано три варіанти користування земельною ділянкою за фактичним користуванням, тобто у розмірі 535 кв.м.(а.с.164-172).

Судом першої інстанції також встановлено, що між сторонами з приводу користування земельною ділянкою дійсно існує спір.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, районів та областей.

Згідно ч. 2 ст. 152 цього Кодексу власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

У пункті 21 цієї постанови роз'яснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок, для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 24.01.2018 року № 3150-17, експертом запропоновано три варіанти порядку користування спірною земельною ділянкою за фактичним її користуванням у розмірі 535 кв.м., в той час як рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих № 3082а від 27.12.1960 року за адресою : АДРЕСА_1 гр. була виділена земельна ділянка площею 520 кв.м., у зв'язку з чим, відсутні правові підстави для користування сторонами земельною ділянкою більшої площі у розмірі 535 кв.м. ніж виділеної земельної ділянки площею 520 кв.м.

Доводи апеляційної скарги, що суд повинен був призначити повторно експертизу, колегія суддів відхиляє.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що саме позивачем було заявлено клопотання про призначення земельно-технічної експертизи. Згідно клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, направлено геодезичну зйомку земельної ділянки по АДРЕСА_1 з визначенням загальної площі.

З висновку судової земельно-технічної експертизи від 24.01.2018 року слідує, що згідно технічного паспорту від 07.04.1990 року загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 520 кв.м., за фактичним користуванням площа земельної ділянки складає 534 кв.м, а згідно геодезичної зйомки від 29.08.2017 року загальна площа земельної ділянки за указаною адресою складає 535 кв.м.

Експертом також зазначено, що згідно наданої геодезичної зйомки земельної ділянки по АДРЕСА_1 не встановлено саме розташування загальної площі розміром 520 кв.м., не надано місце розташування надлишків розміром 15 кв.м.

Враховуючи неможливість поділу земельної ділянки в натурі, експертом запропоновано три варіанти користування земельною ділянкою за фактичним користуванням, тобто у розмірі 535 кв.м.

З зазначеного можна дійти висновку, що тягар доказування покладено на позивача, оскільки останній не забезпечив належних умов та відповідних документів для вирішення спору, а саме геодезичної зйомки земельної ділянки по АДРЕСА_1 з визначенням загальної площі в розмірі 520 кв.м., а тому суд правомірно відмови в задоволені позовних вимог.

А посилання в апеляційній скарзі, що експерт допустився помилки, зазначивши 535 кв.м., взамін 520 кв.м., є безпідставними, оскільки експертом зазначено про неможливість встановлення розташування надлишків розміром 15 кв.м.

Також є безпідставними доводи апеляційної, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, шляхом ухвалення рішення про відмову у поділі в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою площею 535 кв.м. , оскільки спростовується рішенням суду.

Виходу за межі позовних вимог при розгляді справи, апеляційним судом не встановлено.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: