15.07.2019 Єдиний унікальний номер 205/4086/17
Провадження №2/205/735/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Далакян Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

29 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (том І а.с.2).

Уточнивши свої позовні вимоги позивач просить суд стягнути із ОСОБА_2 На свою користь суму боргу за договором позики від 21.12.2012 року в розмірі 95 890,00 грн., за договором позики від 27.12.2012 року в розмірі 45 980,00 грн., за договором позики від 03.07.2014 року в розмірі 229 840,00 грн., а також судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що між ним та відповідачем 21 грудня 2012 року укладено договір позики , відповідно до якого він передав останній кошти в сумі 121 800 грн., про що ОСОБА_2 письмову розписку про отримання коштів. Строком повернення коштів до 21.12.2015 року.

27 грудня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав ОСОБА_2 кошти в сумі 71 400,00 грн., про що остання власноруч написала розписку, строком повернення коштів до 27.12.2015 року.

03 липня 2014 року сторони уклали договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 229 840,00 грн., про що остання власноруч написала розписку, строком повернення коштів до 03.07.2017 року.

Загальна сума, яку повернула відповідач становить 51 820,00 грн. Враховуючи, що в квитанціях не була відсутня інформація відповідно до якого з договорів погашалась заборгованість, позивач врахував в рівних частинах сплачені суми щодо договорів укладених в 2012 року.

Ухвалою суду від 17 липня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду (том І а.с.8).

04 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики (том І а.с.47-48).

10 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики (том І а.с.62-63).

Вказані цивільні справи об`єднані в одне провадження ухвалами суду від 15.02.2016 року, від 02.02.2018 року (том І а.с.43,58).

Заочним рішенням суду від 28 листопада 2016 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено (том І а.с.101-103), але не погодившись із заочним розглядом справи 16 січня 2017 року відповідач подала заяву про перегляд заочного рішення (том І а.с.111-114).

Ухвалою суду від 23 лютого 2017 року заочне рішення суду від 28.11.2016 року скасовано (том І а.с.134-135).

31 січня 2018 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними (том І а.с.205-209), в якому посилаючись на викладені обставини та уточнивши вимоги просить суд визнати недійсними договори позики від 21.12.2012 року, 27.12.2012 року та 03.07.2014 року (том ІІ а.с.1-6).

Справа перебувала у провадженні судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Федченка В.М., яка на підставі ухвали суду від 14 вересня 2017 року прийнята до свого провадження суддею Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Шавулою В.С. (том І а.с.171).

Про розгляд справи учасники справи повідомлялись за правилами ст.ст.128-129 ЦПК України.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Васькіної К.В., в судове засідання не з`явився. Представник надав суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Проти заочного розгляду справи не заперечує (том ІІ а.с.35). Крім того, представником надано до суду письмову відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (том ІІ а.с.114-115).

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_2 , - у судове засідання не з`явилась. Надала письмову заяву, в якій просить відкласти розгляд справи (том ІІ а.с.49).

У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв`язку із порушенням його виконання.

За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов`язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного між сторонами зобов`язання за договором позики, на вимогу повернення грошових коштів у зв`язку із порушенням відповідачем умов його виконання.

Судом встановлено, що 21 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в сумі 121 800,00 грн., про що вона власноруч написала розписку, зобов`язавшись повернути отримані кошти (том І а.с.64,65).

27 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в сумі 71 400,00 грн., про що вона власноруч написала розписку, зобов`язавшись повернути отримані кошти (том І а.с.49,50).

03 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в сумі 229 840,00 грн., про що вона власноруч написала розписку, зобов`язавшись повернути отримані кошти (том І а.с.3,4).

Загальна сума коштів, яку повернула ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу становить 51 820,00 грн.(том І а.с.116-125).

Відповідно до приписів ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона передає іншій стороні у власність грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму позики.

Відповідно до ст. 1047 ЦПК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за Цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15.

За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов`язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) є порушенням зобов`язання.

Згідно статті 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, аналізуючи наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення грошових коштів є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними з боку позивача, а тому підлягають задоволенню.

Щодо вимог зустрічного позову суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, фізичний тиск, як різновид насильства, полягає у заподіянні болю потерпілому шляхом застосування сили, зокрема заподіяння тілесних ушкоджень, побиття тощо. Доказом фізичного насильства, зокрема, можуть бути фактичні обставини, які встановлені по кримінальній справі, в тому числі щодо встановлення фактів застосування до потерпілого тілесних ушкоджень різних форм тяжкості, побоїв, катування тощо. Разом із застосуванням фізичних дій, які не носять кримінального характеру, це може бути розцінено як насильство, якщо такі дії фактично змусили особу до укладення такого правочину, якого б вона не уклала без відповідного тиску.

Так, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 , в період наближений до написання розписок, зверталась до правоохоронних органів із заявами про застосування до неї з боку відповідача психологічного тиску, фізичного насильства чи інших незаконних дій на час написання оспорюваних розписок та після їх складення.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Тобто, мається на увазі насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо). Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину.

ОСОБА_2 не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що договори позики укладені під психологічним тиском з боку відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дослідженими судом доказами в їх сукупності, підстав для визнання правочинів недійсними не встановлено, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, суд виходить із того, що вимоги первісного позову задоволено, тому із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , слід стягнути судові витрати в сумі 2 298,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 2015, 231, 509, 525, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 2-5, 7, 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошові кошти за договором позики від 21.12.2012 року в сумі 95 890,00 грн. (дев`яносто п`ять тисяч вісімсот дев`яносто грн.. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошові кошти за договором позики від 27.12.2012 року в сумі 45 490,00 грн. (сорок п`ять тисяч чотириста дев`яносто грн.. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошові кошти за договором позики від 03.07.2014 року в сумі 229 840,00 грн. (двісті двадцять дев`ять тисяч вісімсот сорок грн.. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати в сумі 2 298,40 грн. (дві тисячі двісті дев`яносто вісім грн.. 40 коп.).

В задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 24 липня 2019 року.

Суддя В. С. Шавула