Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 591/1179/17

провадження № 61-25201 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2017 року у складі судді Шелєхової Г. В. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено рамкову угоду, відповідно до якої банк здійснив кредитування останньої на підставі договору про надання траншу від 12 березня 2008 року, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 33 500 доларів США строком на 240 місяців зі сплатою 10 % річних.

12 березня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 3369-ДП 1, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному кредитному договору.

12 березня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 3369-ДП 2, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному кредитному договору.

Позичальник та поручителі взяті на себе зобов`язання не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 504 723 грн 96 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 767 305 грн 72 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 126 943 грн 40 коп., проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі 20 654 грн 96 коп., пеня у розмірі 589 819 грн 88 коп.

З урахуванням викладеного ПАТ «ПроКредит Банк»просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 504 723 грн 96 коп.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ПроКредит Банк», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2008 року між ним та банком був укладений договір поруки № 3369-ДП 1, відповідно до якого він взяв на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 , що виникають з рамкової угоди від 12 березня 2008 року № 3369 та договорів, укладених на її підставі. Згідно з умовами вищевказаної рамкової угоди у випадку існування заборгованості позичальника тривалістю більше ніж 30 календарних днів позичальник зобов`язаний здійснити повне дострокове погашення кредиту не пізніше ніж через три банківські дні з моменту настання тридцятого календарного дня прострочення незалежно від того, чи пред`явив кредитор йому вимогу. Для позичальника, ОСОБА_1 , строк повного виконання зобов`язання через порушення нею умов договору зі сплати кредиту настав 16 квітня 2015 року, а з позовом до поручителів банк звернувся лише 09 березня 2017 року, тобто з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку.

Іншою підставою настання строку дострокового виконання зобов`язання для позичальника є звільнення 31 липня 2012 року з роботи ОСОБА_1 , так як відповідно до умов кредитного договору, у випадку звільнення позичальника з роботи у ПАТ «ПроКредит Банк» за власним бажанням, позичальник зобов`язується здійснити повне дострокове погашення кредиту протягом 14 календарних днів з дати заяви про звільнення. Вважає договір поруки припиненим 17 жовтня 2015 року.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просив суд визнати договір поруки від 12 березня 2008 року № 3369-ДП 1, укладений між ним та ПАТ «ПроКредит Банк», припиненим.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ПроКредит Банк», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , мотиви якого є аналогічними з зустрічним позовом ОСОБА_2

ОСОБА_3 просила суд визнати договір поруки від 12 березня 2008 року № 3369-ДП 2, укладений між нею та ПАТ «ПроКредит Банк», припиненим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2017 року позов ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу від 12 березня 2008 року, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 12 березня 2008 року у розмірі 1 483 961 грн 41 коп., яка складається з тіла кредиту у розмірі 767 305 грн 72 коп., процентів у розмірі 126 943 грн 40 коп., пені у розмірі 589 712 грн 29 коп. В іншій частині позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 12 березня 2008 року № 3369-ДП 1, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» з 17 жовтня 2015 року. Визнано припиненим договір поруки від 12 березня 2008 року № 3369-ДП 2, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «ПроКредит Банк» з 17 жовтня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з пунктом 8.6 розділу 8 рамкової угоди у випадку існування заборгованості позичальника тривалістю більше ніж 30 календарних днів позичальник зобов`язаний здійснити повне дострокове погашення кредиту не пізніше, ніж через 3 банківські дні з моменту настання 30 календарного дня прострочення незалежно від того, чи пред`явив кредитор йому вимогу. Останній платіж ОСОБА_1 здійснила 16 березня 2015 року, тобто для позичальника строк повного виконання зобов`язання через порушення умов договору зі сплати кредиту настав 16 квітня 2015 року, то саме з цього часу обчислюється встановлений законодавством шестимісячний строк на звернення банку з вимогою до поручителів. З позовом до суду, у тому числі до поручителів, банк звернувся лише 09 березня 2017 року, тобто з пропуском вищевказаного строку, а тому порука припинена.

ОСОБА_1 , як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за спірним договором про надання траншу не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з неї. Розмір зазначеної заборгованості відповідає умовам договору та вимогам закону. Проценти за неправомірне користування кредитом (стаття 549 ЦК України) є штрафною пенею, а, отже, відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_1 подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що заборонено статтею 61 Конституції України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року апеляційна скарга ПАТ «ПроКредит Банк» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що фактично проценти за неправомірне користування кредитом, нарахування яких передбачено підпунктом 4.4 рамкової угоди і є штрафною пенею. Пунктом 10.2 рамкової угоди передбачено, що у випадку прострочення встановлених цим договором строків погашення грошових зобов`язань позичальник сплачує кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5 % суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Таким чином, вищевказаними умовами договору передбачене подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання позичальником, що є порушенням положень статті 61 Конституції України згідно з якою, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки позичальником, ОСОБА_1 , останній платіж було здійснено 16 березня 2015 року, тому строк повного виконання зобов`язання через порушення умов договору зі сплати кредиту для останньої настав 16 квітня 2015 року й саме з цього моменту обчислюється встановлений законодавством шестимісячний строк на звернення банку з вимогою до поручителя. Проте з позовом до суду, у тому числі до поручителів, банк звернувся лише 09 березня 2017 року, тобто з пропуском вищевказаного строку, що свідчить про припинення поруки.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ПроКредит Банк»просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, тому проценти за неправомірне користування кредитом підлягають стягненню з відповідачів.

Банком направлено позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту 22 вересня 2016 року, якою змінено строк виконання основного зобов`язання, тому з цієї дати протягом шести місяців банк мав пред`явити позов до поручителів, що ним й було здійснено. Пункт 8.6 рамкової угоди не спростовує вищевказані обставини, оскільки банк не вимагав на його підставі дострокового погашення кредиту, а звернувся з вимогою 22 вересня 2016 року, а, отже, з позовом звернувся до поручителів у межах встановленого законодавством шестимісячного строку, тому порука не припинена.

Доводи осіб, які подали відзив

У січні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Згідно з пунктом 8.6 розділу 8 рамкової угоди для ОСОБА_1 , як позичальника, строк повного виконання зобов`язання, дострокового погашення кредиту, через порушення умов договору зі сплати кредиту настав 16 квітня 2015 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, тобто з цього моменту обчислюється встановлений законодавством шестимісячний строк на звернення банку з вимогою до поручителя, проте з позовом до суду, у тому числі до поручителів, банк звернувся лише 09 березня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 591/1179/17 з Зарічного районного суду м. Суми.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11 (провадження № 14-265 цс 18).

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Судом установлено, що згідно з пунктом 8.6 розділу 8 рамкової угоди у випадку існування заборгованості позичальника тривалістю більше ніж 30 календарних днів позичальник зобов`язаний здійснити повне дострокове погашення кредиту не пізніше ніж через 3 банківські дні з моменту настання 30 календарного дня прострочення незалежно від того, чи пред`явив кредитор йому вимогу.

Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, останній платіж за договору про надання траншу здійснила 16 березня 2015 року, тому для позичальника строк повного виконання зобов`язання через порушення умов договору зі сплати кредиту настав 16 квітня 2015 року, тобто саме з цього часу обчислюється встановлений законодавством шестимісячний строк на звернення банку з вимогою до поручителя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що з позовом до суду, у тому числі до поручителів ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося лише 09 березня 2017 року, з пропуском встановленого частиною четвертої статті 559 ЦК України строку, унаслідок чого порука припинена.

Доводи касаційної скарги про те, що банком направлено позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту 22 вересня 2016 року, якою змінено строк виконання основного зобов`язання, тому з цієї дати протягом шести місяців банк мав пред`явити позов до поручителів безпідставні, оскільки у пункті 8.6 рамкової угоди її сторони передбачили для позичальника строк виконання зобов`язання у разі його порушення, тому з часу настання цього строку банк мав звернутися до поручителям протягом шести місяців з відповідною вимогою.

Посилання касаційної скарги на те, що з відповідачів підлягають стягненню проценти за неправомірне користування кредитом на увагу не заслуговують, так як вказані проценти за неправомірне користування кредитом нарахування яких передбачено підпунктом 4.4 рамкової угоди є штрафом, а, отже, зазначеним договором передбачене подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання позичальником, чим порушено статтю 61 Конституції України згідно з якою, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник