Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/10088/17
Номер провадження 22-ц/824/1782/2019
Головуючий у суді першої інстанції А.М. Майбоженко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 756/10088/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Майбоженко О.М., в приміщенні Оболонського районного суду міста Києва о 15 год. 46 хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивованим тим, що під час шлюбу сторони придбали майно на загальну суму 17 825,20 грн. До шлюбу, у 2008 році відповідач придбав автомобіль у кредит, загальний розмір основного зобов'язання за кредитним договором склав 33 327 доларів США. У період шлюбу подружжя витратило спільні кошти у розмірі 12 927,85 доларів США на погашення цього кредиту. Ринкова ціна автомобіля на момент звернення з позовом до суду складала 119 150,00 грн. Позивач вказує на те, що половина коштів у сумі 6 463,93 долари США, що еквівалентно 169 184,48 грн. (станом на 26.06.2018 року) сплачених за автомобіль у період шлюбу належить їй. Також просить стягнути з відповідача 8 912,60 грн. в рахунок компенсації вартості майна, що придбане у шлюбі.

Рішенням Оболонського районного суду від 21 серпня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне рухоме майно: холодильник з нижньою морозильною камерою «Gorenje K», газова плита «Hansa FCGW», цифрова камера «SAMSUNG EC-ST77» чорного кольору, карта пам'яті «KINGSTON microSDHC 8 Gb Class 4» без адаптера, чохол «CASE LOGIC DCB301K», ноутбук «ASUS K53TA-SX051R», миша «LOGITECH M100», сумка для ноутбука «DICOTA BASE15-15.6 (D30446)», пральна машина «HOTPOINT-ARISTON». Проведено поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_3 цифрової камери «SAMSUNG EC-ST77» чорного кольору, карти пам'яті «KINGSTON micro SDHC 8 Gb Class 4» без адаптера, чохла «CASE LOGIC DCB301K», ноутбука «ASUS K53TA-SX051R», комп'ютерної миші «LOGITECH M100», сумки для ноутбука «DICOTA BASE15-15.6 (D30446)», пральної машини «HOTPOINT-ARISTON» загальною вартістю 8 621,63 грн., а також шляхом виділення у власність ОСОБА_4 холодильника з нижньою морозильною камерою «Gorenje K», газової плити «Hansa FCGW» загальною вартістю 8 621,90 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за частку в автомобілі ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду в цій частині дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції помилково вважав відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за частку в автомобілі з відповідача. Суд не взяв до уваги, що через декілька місяців після придбання спірного автомобіля у кредит сторони уклали шлюб, вказаний транспортний засіб використовувався в інтересах сім'ї та кошти за нього сплачувалися із сімейного бюджету.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 заперечували проти доводів апеляційної скарги, рішення суду просили залишити без змін як законне та обґрунтоване. У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача зазначила про те, що спірний автомобіль було придбано ОСОБА_4 до шлюбу за власні кошти, зобов'язаними особами за кредитним договором були він та ОСОБА_7, а тому таке майно не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги заявник рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржує, а тому в цій частині законність та обґрунтованість рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, з 25 листопада 2009 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1903.

Згідно договору купівлі - продажу з використанням банківського кредиту від 19 червня 2008 року ОСОБА_4 придбав автомобіль Daewoo Lanos вартістю 61 100,00 грн., що еквівалентно було 13 887 доларів США. Відповідно до п.2 зазначеного договору ОСОБА_4 19.06.2008 року здійснив сплату 20 відсотків вартості автомобіля (завдаток) у сумі 12 220 грн., що було еквівалентно 2 778 дол. США на той час (а.с. 35,37).

2 липня 2008 року між АКБ «Правекс Банк» і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 439-008/08Р, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 11 109 доларів США, що еквівалентно 53 870,87 грн., терміном до 02.07.2015 року зі сплатою 13,99 % річних (а.с.87-92).

Відповідно до виписки Банку позичальник щомісячно погашав тіло кредиту у розмірі 133 долари США (а.с.93-97).

Як вбачається із матеріалів справи, на придбання автомобіля відповідач взяв у банку кредит на суму 11 109 доларів США, решта коштів у сумі 2 778 долари США були його заощадження, тобто власні кошти.

У період з липня 2008 року по 25 листопада 2009 року (дата реєстрації шлюбу) ОСОБА_4 повернув банку тіло кредиту у сумі 2 128 доларів США (133 дол.США х 16 місяців =2 128 дол.США ).

Таким чином, до шлюбу відповідач самостійно за власні кошти сплатив фактично за придбаний ним автомобіль 4 906 доларів США (2 778+2 128=4 906 дол. США).

Отже, враховуючи повну вартість автомобіля, що складає 13 887 доларів США, суму коштів, яку відповідач сплатив за автомобіль самостійно до шлюбу у розмірі 4 906 доларів США, розмір коштів, які подружжя спільно сплатило за автомобіль в порядку повернення кредитних коштів (тіла кредиту) банку складає 8 981 доларів США (13 887 - 4 906= 8 981).

Так, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 ст. 57 СК України вказує що, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що не зважаючи на те, що кредитний договір на придбання автомобіля марки Daewoo, модель Lanos TF69Y, д.н.з. НОМЕР_1 було укладено відповідачем до шлюбу та до шлюбу ним було частково виконано кредитні зобов'язання, решта кредитних коштів сплачувалася подружжям за спільні кошти. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що він сплачував кредит за автомобіль у період шлюбу лише за свої особисті кошти.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив зібрані у справі докази, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам у їх сукупності.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що придбаний відповідачем автомобіль марки Daewoo, модель Lanos TF69Y, д.н.з. НОМЕР_1 є спільною власністю подружжя та підлягає поділу з визначенням часток кожного з подружжя у даному автомобілі та присудженням одному з подружжя компенсації замість його частки у праві спільної власності на це майно.

При цьому суд враховує, що відповідачем при купівлі автомобіля та в порядку повернення коштів банку за нього було сплачено частину коштів у сумі 4 906 доларів США, які були його власними коштами. Решта коштів у сумі 8 981 доларів США були сплачені за автомобіль під час шлюбу, які були спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно, грошова частка позивача, яка була вкладена в придбання спірного автомобіля (шляхом повернення банку кредитних коштів) складає 4 490,50 дол. США, що складає 32/100 частки автомобіля (4 490, 50 х 1 : 13 887 = 0,32 або 32/100 частки автомобіля).

Визначаючи розмір компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд бере до уваги ринкову вартість автомобіля. Як вбачається із матеріалів справи, ринкова вартість автомобіля марки Daewoo, модель Lanos TF69Y, д.н.з. НОМЕР_1, на момент звернення з позовом до суду складала 119 150,00 грн.

Отже, з урахуванням частки ОСОБА_3 в автомобілі (32/100) компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на її користь складатиме 38 128,00 грн. (119 150 : 100 х 32= 38 128 грн.).

Позивач бажає отримати грошову компенсацію від відповідача за її частку в автомобілі, вона посилається на те, що автомобілем користується відповідач. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що невнесення відповідачем на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки в даній справи питання про отримання грошової компенсації на свою користь за частку в автомобілі порушено позивачем, при цьому право власності на спірний автомобіль залишається за ОСОБА_4 За таких обставин, внесення грошової компенсації на депозитних рахунок суду закон не вимагає.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_4 на її користь грошової компенсації за частку в автомобілі не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення з відповідача грошової компенсації на користь позивача за частину в автомобілі у сумі 38 128,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, відповідно, його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Оскільки, рішенням апеляційного суду позов задовольняється частково, то судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно до задоволеної частини вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 571,92 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року в частині відмови ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_4 грошової компенсації за частку в автомобілі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Київської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки Луганської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) грошову компенсацію за частку в автомобілі у сумі 38 128,00 грн, а також судовий збір у сумі 571,92 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 04 лютого 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна