Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 520/15175/13-ц

провадження № 61-33834св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараш А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М., Сєвєрова Є. С., від 03 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, усунення від спадщини та визнання права власності.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка - ОСОБА_4 , яка 02 березня 2013 року на її ім`я склала заповіт. При подачі заяви про прийняття спадщини вона довідалась, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року тітка склала ще один заповіт на ім`я іншої племінниці - ОСОБА_2 , згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, ОСОБА_4 заповіла відповідачу.

Посилаючись на те, що тітка багато хворіла, потребувала стороннього догляду вважає, що заповіт складений 29 травня 2013 року під впливом обману з боку відповідача та посилаючись на вимоги статті 203 ЦК України просила задовольнити позовні вимоги. Одночасно зазначала, що заповіт не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлений ним та є фіктивним.

Крім того, позивачка зазначала, що відповідач ухилилась від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, котра потребувала стороннього догляду, а тому з підстав статті 1224 ЦК України просила усунути відповідача від права спадкування.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 в порядку статті 31 ЦПК України у відповідній редакції змінила підстави позову та зазначила, що заповіт складений 29 травня 2013 року не був підписаний ОСОБА_4 . При цьому зазначала про те, що ОСОБА_2 не виконала зобов`язань щодо укладення договору довічного утримання, який був між ними розірвано 26 червня 2009 року.

Позивач зазначала, що оригінали документів на квартиру втрачені.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати заповіт від 29 травня 2013 року, який ОСОБА_4 склала на користь ОСОБА_2 недійсним, усунути останню від спадщини та визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею - 21,8 кв.м, загальною - 40,8 кв.м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси в складі судді Шенцевої О. П. від 07 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 29 травня 2013 року, складений Потаніною М. А. на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу - Диким С. П.

ОСОБА_2 усунено від спадкування спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею - 21,8 кв.м, загальною - 40,8 кв.м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 тяжко хворіла, не могла самостійно виходити з квартири, а ОСОБА_2 не мала змоги надавати їй допомоги, так як не проживає в м. Одесі . При цьому, відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи зазначено про вплив на виконавця якихось збиваючих факторів, якими могли бути штучні, зроблені іншою особою з наслідуванням почерку ОСОБА_4 , що узгоджується з показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Також установлено, що відповідач не надавала необхідної допомоги ОСОБА_4 та взагалі не цікавилася її станом здоров`я, що дає підстави для задоволення вимог про усунення відповідача від спадкування після померлої.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2017 року скасовано.

В позові ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції. Згідно висновку № 6118/02 від 29 червня 2016 року проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи вирішити питання, чи самою ОСОБА_4 або іншою особою (особами) вчинені підписи від імені заповідача у спірному заповіті не виявилося можливим, зокрема, через те, що зразків почерку ОСОБА_4 , наданих для проведення експертного дослідження недостатньо для вирішення питань, визначених в ухвалі суду про призначення експертизи. Крім того, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребує, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але умисно не вчиняла необхідних дій. Позивач не надала судам жодного доказу того, що ОСОБА_4 , перебуваючи в безпорадному стані, потребувала допомоги саме від відповідача, а ОСОБА_2 мала можливість надавати необхідну допомогу, однак умисно ухилялась від надання такої допомоги ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про відмову у позові. Покладення в основу рішення апеляційного суду змісту експертизи про неможливість надання висновку щодо питань, поставлених на дослідження, є недостатнім. Висновками відповідної експертизи не доведено, що заповіт підписала саме заповідач. Апеляційний суд невірно дослідив висновки судово-почеркознавчої експертизи. Померла взагалі не знала про існування заповіту. Крім того, померла потребувала сторонньої допомоги, які відповідач не надавала.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзиви на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. указано, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 завжди були гарні стосунки, остання піклувалась за померлою, допомагала ліками та продуктами. Позивач не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. У відзивах на касаційну скаргу заявники просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 02 березня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яким заповідала їй усе своє майно.

29 травня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , яким заповідала їй усе своє майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Позивач та відповідач є онуками померлої.

Після смерті останньої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 хворіла, у зв`язку із чим самостійно не могла себе обслуговувати та потребувала стороннього догляду та допомоги.

Відповідно до висновку № 6118/02 від 29 червня 2016 року судово-почеркознавчої експертизи вирішити питання чи виконані: рукописні записи «Потаніна» у наданих на експертизу першому і другому примірнику заповіту від 29 травня 2013 року; рукописний текст « ОСОБА_4 » в реєстрі нотаріальних дій за 2013 рік; підписи від імені ОСОБА_4 у вигляді « ОСОБА_8 » у наданих на експертизу першому та другому примірниках заповіту від 29 травня 2013 року, зареєстрованих в реєстрі під № 622 та реєстрі нотаріальних дій за 2013 рік - самою ОСОБА_4 або іншою особою (особами), не є можливим з причин, викладених у пункті 1 дослідницької частини висновку.

Крім того, в указаному висновку № 6118/02 від 29 червня 2016 року зазначено, що з причин, викладених у пункті 2 дослідницької частини висновку неможливо вирішити питання, викладені в ухвалі суду - чи виконані рукописні записи: «Цей заповіт прочитаний мною вголос та підписано власноруч, зміст його мені зрозумілий та відповідає моїй волі», розміщені у змісті заповіту; « ОСОБА_4 », розміщений в графі «підпис» - у першому і другому примірниках заповіту від 29 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Диким С. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 622, ОСОБА_4 або іншою особою (особами).

Згідно описової частини висновку зразків почерку ОСОБА_4 , наданих для проведення експертного дослідження, недостатньо для вирішення питань, викладених в ухвалі суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 1233 Цивільного Кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається ( ст.1234 ЦК України).

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту.

Частиною другою статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частини перша-третя статті 1254 ЦК України).

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до вимог статті 1224 ЦК України передбачені підстави усунення від права на спадкування.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребує, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, знала про потребу спадкодавця саме у її допомозі, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши висновки проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи, якими вирішити питання, чи самою ОСОБА_4 або іншою особою (особами) вчинені підписи від імені заповідача у спірному заповіті не виявилося можливим, а також установивши відсутність доказів того, що спадкодавець, перебуваючи в безпорадному стані, потребувала допомоги саме від відповідача, а остання мала можливість надавати необхідну допомогу, однак умисно ухилялась від надання такої допомоги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в даній справі у зв`язку з їх недоведеністю.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності рішення апеляційного суду спростовуються висновками проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками апеляційного суду.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалась під час звернення до суду із даним позовом.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик