Справа № 159/5562/18 Головуючий у 1 інстанції: Восковська О. А.
Провадження № 22-ц/802/785/19 Категорія: 61 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачв ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тойкутської сільської ради Ковельського району, ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішень Тойкутської сільської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що після смерті батька ОСОБА_6 вона успадкувала житловий будинок по АДРЕСА_1 . Власником сусіднього житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , яка без погодження із нею, як із власником суміжної земельної ділянки, меж земельної ділянки, зареєструвала набуте ОСОБА_3 право власності на вказану земельну ділянку. Зазначала, що відповідач ОСОБА_3 захопила частину її земельної ділянки. Рішеннями Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області від 28.10.2016 року №12-3 «Про затвердження протоколу засідання по розгляду земельного спору від 20.10.2016 року», від 06.08.2018 року №28/5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність», якими затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 площею 0,0907 га порушено її права. Позивач зазначала, що певна частина спірної ділянки, яка перебувала у користуванні її батьків, а в наступному і в її користуванні, незаконно передана у власність відповідачці ОСОБА_3 та увійшла до складу земельної ділянки, яка на підставі оскаржуваних рішень була передана у власність відповідача. Незаконність ухвалених рішень Тойкутською сільською радою мотивує тим, що на момент ухвалення оскаржуваних рішень сільській раді було відомо про те, що вона також претендує на отримання частини спірної ділянки у власність. Вважає, що мала право на першочергове отримання такої ділянки у власність, адже із відповідною заявою звернулась у 2015 році, тобто раніше ніж відповідач ОСОБА_3 , і хоча в задоволенні заяви їй було відмовлено, але в подальшому рішенням Тойкутської сільської ради за № 20 від 02.08.2017 року дозвіл на розробку проекту землеустрою, в тому числі і для відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,35 га для ведення ОСГ, все ж таки було надано. Під час розроблення проекту землеустрою позивач дізналась, що частина земельної ділянки, яка нею оброблялась, відійшла у власність відповідача ОСОБА_3

Посилаючись на викладене, а також на те, що вона не погоджувала землевпорядну документацію щодо відведення ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, хоча є суміжним землекористувачем, та не була повідомлена про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки, наданої ОСОБА_3 , просила позов задовольнити, визнати недійсними та скасувати рішення Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області від 28.10.2016 року №12-3 «Про затвердження протоколу засідання по розгляду земельного спору від 20.10.2016 року» та рішення від 06.08.2018 року №28/5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 площею 0,0907 га та скасувати державну реєстрацію набутого ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, прийняття його з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове - про задоволення позову. Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції жодної правової оцінки вказаним доводам та доказам позивача надано не було. На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції безпідставно вважав недоведеними її доводи щодо наявності у неї законних підстав користуватися спірною земельною ділянкою, та невірно прийшов до висновку, що доказів цього нею не було надано, а також вказувала на незаконність дій сільської ради при прийнятті спірних рішень та порушення вимог земельного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу сільська рада та ОСОБА_3 , посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просили залишити його без змін, покликаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги та відповідність висновків суду нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та не надано належних доказів того, що вона або її батьки були законними власниками чи користувачами тієї частини спірної ділянки, яка увійшла до складу саме тієї земельної ділянки, яка була передана у власність відповідача. Відповідно в органу місцевого самоврядування були відсутні підстави для прийняття рішення про відмову у наданні такої ділянки у власність відповідача ОСОБА_3 Матеріали справи не містять відомостей та доказів того, що спірна земельна ділянка мала б бути передана саме у власність позивачки, і тому суд не вбачає, що рішеннями Тойкутської сільської ради, які є предметом оскарження, права позивача будь - яким чином були порушені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 набула право власності на 4/6 житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , який успадкувала після смерті батька ОСОБА_6 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13).

Рішенням Тойкутської сільської ради № 20/2 від 02 серпня 2017 року (пункт 1) внесено зміни до п.1 рішення сесії Тойкутської сільської ради від 09 лютого 2016 року №5-3.13 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та викладено у такій редакції: надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 1,35 га.(а.с. 25).

Також судом встановлено, що за ОСОБА_3 16.08.2018 року зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0907 га, кадастровий номер :02:002:0075, цільове призначення якої є ведення ОСГ, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підставою для виникнення та реєстрації права власності на вказану земельну ділянку є рішення Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області від 06.08.2018 року за № 28/5. Відомості про державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі про спірну земельну ділянку внесено 19.07.2018 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виготовленої підприємцем ОСОБА_7 .

За приписами ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За змістом частини першої статті 374 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить: розпорядження землями територіальної громади; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади села ; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержання я земельного та екологічного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Право кожного громадянина України на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки в межах норм, визначених ЗК України, один раз по кожному виду використання закріплено ст.116 ЗК України.

Порядок такої безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 ЗК України.

Так, відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Частиною 7 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У частині першій статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ЗК України рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачено у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача внаслідок встановлення меж земельної ділянки у відсутності суміжних землекористувачів та без повідомлення про проведення даних робіт не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

За змістом статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція тут і далі у редакції від 28 березня 2011 року), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Проте, підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів та землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність або користування за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання незаконним рішення місцевої ради про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Така правова позиція неодноразово була викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Якщо особа стверджує про порушення її прав внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд встановлює, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішує питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Вирішуючи питання обґрунтованості звернення ОСОБА_1 з відповідним позовом, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав позивачки, оскільки сама по собі відсутність її письмової згоди при погодженні землевпорядної документації на спірну земельну ділянку за відсутності інших порушень вимог земельного законодавства не свідчить про неправомірність дій сільської ради щодо передачі цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_3 .

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка в установленому законом порядку в користування позивачки або попереднім власникам будинку ніколи не надавалась, а земельною ділянкою ОСОБА_1 та її покійний батько ОСОБА_6 користувалися без відповідної правової підстави, оскільки жодних доказів про виділення у встановленому порядку відповідними органами та на підставі рішень компетентних органів місцевого самоврядування вказаних земельних ділянок позивач суду не надала.

Отже, жодних належних доказів на підтвердження правомірного володіння чи користування даною земельною ділянкою та накладання на неї ділянки, що виділена у власність ОСОБА_3 , позивач не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Тобто, позивач, звертаючись до суду за захистом порушеного права, зобов`язана надати докази на підтвердження наявності у неї такого права.

Проте, позивач, заявляючи вимоги про визнання недійсними рішення сільської ради та скасування державної реєстрації права власності за відповідачкою, покликаючись на порушення її прав, доказів на підтвердження її правомірного володіння чи користування спірною земельною ділянкою та доказів на підтвердження порушення свого права суду не надала.

Таким чином, місцевий суд у даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Разом з тим, відповідач подала клопотання про стягнення з позивача понесених нею судових витрат по сплаті правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду справи в сумі 4000 грн, виходячи із розрахунку, наданого адвокатом - її представником. Суд вважає, що виходячи із положень ст. ст.137,141 ЦПК України, обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, часу, необхідного для надання правничої допомоги, а також беручи до уваги обгрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору та значення справи для сторін та стадію розгляду справи, заява підлягає до часткового задоволення і з позивача слід стягнути 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1000 (одну тисячу) гривень судових витрат, понесених на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді