Справа № 361/6271/15 Головуючий в суді І інстанції Василишин В.О.
Провадження № 22ц-824/9388/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Зубленка Ю.О.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом, який мотивував тим, що 21 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2622/0208/71-014, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 91 700, 00 доларів США під 11,9% річних на строк з 21 лютого 2008 року до 14 лютого 2038 року. Того ж дня між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки

№ 2622/0208/71-014-Р-1, згідно якого ОСОБА_1 поручився перед кредитором за належне виконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги у тому числі й за кредитним договором від 21 лютого 2008 року № 2622/0208/71-014 та договором поруки від 21 лютого 2008 року № 2622/0208/71-014-Р-1.

Вказує, що ОСОБА_2 належним чином умови вказаного кредитного договору не виконувала, про що неодноразово повідомлялася, у тому числі й шляхом направлення письмової вимоги від 27 серпня 2015 року, у зв`язку з чим просив стягнути з поручителя ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 917 310,03 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, представник ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року вищевказану ухвалу Апеляційного суду Київської області скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем у судовому засіданні не було доведено дійсного розміру заборгованості за кредитним договором та надано лише копію розрахунку кредитної заборгованості, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2622/0208/71-014, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 91 700, 00 доларів США під 11,9% річних на строк з 21 лютого 2008 року до 14 лютого 2038 року. Того ж дня між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки

№ 2622/0208/71-014-Р-1, згідно якого ОСОБА_1 поручився перед кредитором за належне виконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором. (а.с.5, 20).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» й ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с.39).

Згідно із додатком № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги й за кредитним договором № 2622/0208/71-014 від 21 лютого 2008 року (а.с.45).

З матеріалів справи також вбачається, що 01 лютого 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, яку отримав відповідач, відповідно до якої у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань ОСОБА_2 та наявністю заборгованості, яка складалась з основного боргу, простроченого основного боргу, прострочених процентів за користування кредитом по кожному із кредитних договорів, банк вимагав у відповідні строки погасити суму заборгованості за кредитом (т.2, а.с.6).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_2 , залишено без задоволення у зв`язку із пропуском позивачем строку для пред`явлення вимоги до поручителя (т.2, а.с.86). Вказане рішення набрало законної сили.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Тобто закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3087цс16.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, зокрема відсутності належного розрахунку кредитної заборгованості суд першої інстанції не взяв до уваги розрахунок розміру кредитної заборгованості, який ПАТ «Дельта Банк» надав під час звернення до суду з позовом та не звернув уваги на ту обставину, що, оскільки 01 лютого 2015 року банком на адресу відповідача, як поручителя, направлено вимогу про дострокове повернення у повному обсязі кредитних коштів та відсотків і таким чином відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати мав право на пред`явлення позову до поручителя, тобто до 01 серпня 2015 року, однак звернувся до суду із позовом лише 31 серпня 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів не може взяти до уваги надану позивачем фотокопію іншої письмової вимоги про дострокове повернення кредиту датованої 27 липня 2015 року, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем цієї вимоги (т.1, а.с.23).

Також, доводи апеляційної скарги щодо дії поруки до повного погашення зобов`язання за кредитним договором спростовуються встановленими обставинами щодо зміни строку виконання основного зобов`язання та змістом наведених вище норм матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, та з урахуванням висновків Верховного Суду у даній справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, - у зв`язку із пропуском позивачем строку для пред`явлення вимоги до поручителя.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: