Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 757/2533/16-ц

провадження № 61-23409св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішенняПечерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року у складі судді Москаленко К. О., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів:

Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену через сторінку у соціальній мережі F a c ebook , зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3: «Автором поправки в бюджет, про яку я писав вчора за інформацією багатьох джерел є ОСОБА_3 »;

- зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 днів із дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну та принижуючу честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, викладену в мережі Інтернет на сторінці у соціальній мережі F a c ebook , зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3 тим самим способом - в мережі Інтернет на сторінці у соціальній мережі F a c ebook , зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 вказавши: «Вважати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, викладену мною, ОСОБА_2 , на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 розміщено повідомлення, яке містило інформацію, що безпосередньо стосується ОСОБА_3 , а саме (далі - зберігається граматика автора): «Автором поправки в бюджет, про яку я писав вчора за інформацією багатьох джерел є ОСОБА_3 ».

Вважав, що інформація, поширена відповідачем, є недостовірною, призвела до негативної реакції суспільства: як серед верств населення, так і з-поміж фахівців, що змусило ОСОБА_3 виправдовуватися перед своїми виборцями та колегами, оскільки він не є автором вказаної пропозиції.

Посилаючись на недостовірність інформації, висвітленої ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook, яка принизила честь і гідність ОСОБА_3 , сформувала про нього негативне ставлення та поставила під сумнів його професіоналізм, просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня

2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічних виступів, інтерв`ю, публікацій в мережі Інтернет, відповідачем була дотримана, а відтак відсутні підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню як похідні вимоги щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

16 червня 2017 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду

м. Києва від 17 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог законодавства, всупереч фактичним обставинам справи, неправильно визначили характер оскаржуваної інформації, неправомірно застосували положення Закону України «Про інформацію» та визнали недостовірну інформацію оціночним судженням, що не підлягає спростуванню.

Крім того, апеляційний суд посилався на частину другу статті 9 Закону України «Про інформацію», яка втратила чинність від 09 травня 2011 року у зв`язку з прийняттям нової редакції зазначеного закону.

Вважає, що опублікована в соціальній мережі Facebook інформація містить відомості про конкретні факти, може бути перевірена та спростовується належними доказами, а отже, є недостовірною.

Суди не встановили різницю між поняттями «фактичні твердження» та «оціночні судження», неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу № 757/2533/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи

ІНФОРМАЦІЯ_4 на сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 була поширена інформація наступного змісту (далі - зберігається граматика автора):

«Не хотів починати рік із зради, але куди дітися, якщо тут зрадіще»…. цей самий пункт відтерміновує на рік початок дії нової системи фінансового контролю, яка передбачена Законом Про запобігання корупції і яка вводиться в дію рішенням НАЗК...»

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на вказаній сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 , також була розміщена інформація наступного змісту (далі - зберігається граматика автора):

«Автором поправки в бюджет, про яку я писав вчора за інформацією багатьох джерел є ОСОБА_3 ».

«…саме електронне декларування, а не фізичний початок роботи НАЗК є нашим головним обов`язком перед ЄС в частині отримання безвізового режиму»; «Історія з «відтермінуванням» електронного декларування показала наскільки страшним та небезпечним в очах деяких може бути Національне агентство запобігання корупції».

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджено належними і допустимими доказами.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги та застосовані норми права

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 201 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Судами встановлено, що на момент поширення оскаржуваної інформації ОСОБА_3 був народним депутатом України, тобто публічною особою.

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову у задоволенні позову.

Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд посилався на частину другу статті 9 Закону України «Про інформацію», яка втратила чинність від 09 травня 2011 року у зв`язку з прийняттям нової редакції зазначеного закону, оскільки зазначене на законність і обґрунтованість висновків суду про відмову у задоволенні позову не впливає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною

в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішенняПечерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді:

А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик