Справа № 646/7252/18
№ провадження 2/646/645/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.08.19 року м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

за участю секретаря Коммунарової А.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бєлокриницького А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тубний завод» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та просила визнати її звільнення незаконним, поновити її на роботі з 21.09.2018, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9562,51 грн., відшкодувати моральну шкоду в сумі 30000 грн. та притягнути винну посадову особу до кримінальної відповідальності.

16.05.2019 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач окрім визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, просила стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 97135 грн. та моральну шкоду у сумі 114645 грн. та притягнути винних осіб до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 02.04.2018 вона працювала майстром цеху поліетиленових туб дільниця поліетиленових туб №2 на підстав строкового трудового договору до дня фактичного виходу з відпустки по догляду за дитиною до 3 річного віку майстра ОСОБА_2 З 04.09.2018 по 14.09.2018 перебувала на лікарняному. 14.09.2018 ОСОБА_1 написала заяву на додаткову соціальну відпустку одиноким матерям на 10 днів з 17.09.2018 у відпустку пішла лише з 20.09.2018, оскільки захворіла дитина. 25.09.2018 позивач прийшла на роботу та дізналася, що 20.09.2018 її звільнили за п.2 ст.36 КЗпП України. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 на роботу фактично не виходила, посадові обов`язки не виконувала, справи їй не передавалися.

ОСОБА_1 вважає свої звільнення незаконним, оскільки вона знаходилася на момент звільнення у додатковій соціальній відпустці. Про звільнення роботодавцем її повідомлено не було, видачу трудової книжки затримали. 25.09.2018 її змушували підписати лист №395 від 17.09.2018, вона відмовилася.

Позивач зауважує, що її звільнення відбулося з порушенням ст.184 КЗпП України. Вона є одинокою матір`ю дитини, якій не виповнилося 14 років, а тому її звільнення допускається лише з обов`язком працевлаштуванням навіть при їх звільненні в зв`язку із закінченням строкового трудового договору. В порушення приписів закону іншу роботу їй не запропонували.

Також позивач стверджує, що внаслідок незаконного звільнення та невиплати їй коштів вона зазначила моральну та матеріальну шкоду. Було завдано шкоду її репутації, залишилася без засобів до існування, було порушено звичайний ритм її життя, вона змушена була займати кошти та брати кредит. Позивач намагалася вирішити спір без суду.

Позивачем було здійснено розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.09.2018 до 21.06.2019 у сумі 97135 грн. та розраховано розмір моральної шкоди у сумі 114645 грн.

Представник відповідача Бєлокриницький А.О. 29.12.2018 подав до суду відзив на позов, де зазначив, що позовні вимоги не підтверджені жодними належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, а всі твердження позивача ґрунтуються виключно на припущеннях і містять у собі чисельні протиріччя. Відповідач пояснив, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу майстром цеху поліетиленових туб дільниця поліетиленових туб №2 на умовах строкового трудового договору з 02.04.2018 до дня фактичного виходу з відпустки по догляду за дитиною до 3-х річного віку майстра ОСОБА_2 20.09.2018 ОСОБА_1 була звільнена з посади майстра цеху у зв`язку із закінченням строку трудового договору у відповідності до п.2 ст.36 КЗпП України, про що була повідомлена листом від 17.09.2018 №395. З наказом про звільнення позивач була ознайомлена, що засвідчила власним підписом. 20.09.2018 позивач отримала трудову книжку та повний розрахунок.

Щодо не виконання відповідачем вимог ч.3 ст.184 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця працевлаштувати одиноку матір при звільненні відповідач повідомив наступне. Під час укладання трудового договору та прийняття на роботу ОСОБА_1 не повідомила відповідача, що вона має статус одинокої матері. Ця обставина стала відома безпосередньо перед звільненням позивача, що стало підставою для надання додаткової соціальної відпустки строком на 1 день та призначення до виплати компенсації за невикористану частини додаткової соціальної відпустки. З посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №759/19440/15-ц стверджує, що у разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення на роботі немає. При цьому належним способом захисту такої особи є вимога про виконання підприємством зобов`язання по її працевлаштуванню. На виконання вимог ст.184 КЗпП України ТОВ «Тубний завод» повідомило ОСОБА_1 про готовність укласти з нею трудовий договір. Оскільки вимоги позивача про стягнення моральної та матеріальної шкоди є похідними від основної вимоги, то вони разом з вимогами про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі не підлягають задоволенню.

Позивачем по справі 02.01.2019 подано відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач не надав документів та не спростував фактів, зазначених нею у позовної заяви. Всі докази ґрунтуються на підробних документах. Зазначає, що майстер ОСОБА_2 на роботу не виходила, звільнення позивача відбулося з ініціативи роботодавця. Вважає, що збір інформації про працівників є обов`язком відділу кадрів, який і повинен був з`ясувати, що вона є одинокою матір`ю. Також звертає увагу на порушення строки видачі трудової книжки при звільненні, яка була видана їй лише 25.09.2018, що на її думку підтверджується аудиозаписом.

Представником відповідача 28.01.2019 до суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що факт виходу на роботу ОСОБА_2 відбувся фактично, внаслідок чого і було на законних підставах звільнено позивача. Подальші відносини між працівником ОСОБА_2 та роботодавцем жодним чином прав та обов`язків позивача не зачіпають. Відповідач стверджує, що трудова книжка була отримана позивачем саме в день звільнення 20.09.2018.

Крім того, відповідачем було вжито усіх можливих заходів для працевлаштування позивача: направлення повідомлення про готовність укласти трудовий договір негайно після появи вакантної посади. Позивач в свою чергу жодних дій для працевлаштування не здійснила та не відмовилась від запропонованої посади з зазначенням поважної причини.

На заяву позивача про надання їй додаткової відпустки за 2018 рік як одинокій матері з 18.09.2018 на 10 днів було повідомлено, що додаткова соціальна відпустка може бути надана строком на три дні з 18.09.2018 по 20.09.2018 у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Фактично було надано додаткову соціальну відпустку строком на 1 календарний день, оскільки позивачем було надано лікарняні листи та при звільненні сплачено компенсацію за 9 днів додаткової соціальної відпустки. З позивачем проведено повний розрахунок.

Також представник відповідача пояснив, що донарахування за лікарняними листами в сумі 598,62 грн. було здійснено на виконання акту №ХК2936/615/АВ від 13.11.2018. Листом №477 від 04.12.2018 ТОВ «Тубний завод» повідомило ОСОБА_1 про необхідність отримання коштів у сумі 598,62 грн. за місцезнаходжненням відповідача з зазначенням дат. Позивач за коштами не з`явилася. Листом №488 від 12.12.2018 позивачу було запропоновано повідомити поштову адресу для направлення перерахунку. 15.01.2019 позивач повідомила поштову адресу для направлення перерахунку за лікарняними листами, після чого 16.01.2019 відповідач поштовим переказом здійснило переказ грошових коштів в сумі 598,62 грн.

Щодо аудиозаписів, які позивач обіцяла надати як доказ, вважає таки докази неприйнятними, для встановлення належності та допустимості таких записів, на думку відповідача, необхідно проводити фоноскопічну експертизу.

Твердження позивача про фальсифікації поданих відповідачем документів не підтверджені належними та допустимими доказами.

19.10.2018 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

16.11.2018 до суду надійшла уточнена позовна заява.

26.11.2018 ухвалою судді відкрито провадження у справі.

19.12.2018 представником відповідача подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

02.01.2019 позивачем подано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

04.06.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

Відповідно до цивільно-правового договору №41/2018 від 23.02.2018 в період з 23.02.2018 до 31.03.2018 виконавець ОСОБА_1 зобов`язалася за плату виконати роботи (перелік міститься в договорі), а ТОВ «Тубний завод» як замовник зобов`язався оплачувати виконані роботи (а.с.32-33).

ОСОБА_1 на підставі її заяви (а.с.105) прийнято за основним місцем роботи з повним робочим днем майстром цеху поліетиленових туб дільниця поліетиленових туб №2 по строковому трудовому договору на час відпустки по догляду за дитиною до 3-х років майстра ОСОБА_2 з 02.04.2018 до дня фактичного виходу основного працівника, що підтверджується наказом №68-К від 30.03.2018 (а.с.104) та записом у трудовій книжці ОСОБА_1

14.09.2018 ОСОБА_1 було подано заяву про надання їй додаткової відпустки за 2018 рік як одинокій матері з 18.09.2018 на 10 днів. Заява містить надпис датований 17.09.2018 про можливість надання додаткової соціальної відпустки одинокій матері строком 3 дні з 18.09.2018 по 20.09.2018 в зв`язку з закінченням строкового трудового договору.

Відповідно до наказу №932 про надання відпустки від 17.09.2018 за період роботи з 02.04.2018 по 01.04.2019 ОСОБА_1 надано соціальну додаткову відпустку строком на 1 календарний день - 20.09.2018. Ознайомлення з наказом позивача 17.09.2018 підтверджується її власним підписом (а.с.107).

Згідно з листками непрацездатності серія АДП №547532 та серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 знаходилася на лікарняному з 04.09.2018 по 14.09.2018 та з 17.09.2018 до 19.09.2018 (а.с.108, 109).

З наданих доказів вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена 20.09.2018, тобто під час перебування у соціальній додатковій відпустці згідно з наказом №932 від 17.09.2018.

Листом вих. №395 від 17.09.2018 ОСОБА_1 повідомлено, що трудовий договір, укладений з нею, буде розірвано 20.09.2018 на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.110).

З акту, затвердженого генеральним директором ТОВ «Тубний завод» 17.09.2018, вбачається, що ОСОБА_1 відмовилась підписати повідомлення про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України. Акт складено та підписано інспектором по кадрам, начальником юридичного відділу та начальником цеху поліетиленових туб (а.с.111).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 17.09.2018 з 21.09.2018 вона має намір стати до роботи в зв`язку з перериванням відпустки по догляду за дитиною до 3 років (а.с.113).

На підставі заяви ОСОБА_2 було видано наказ №244-К від 18.09.2018, відповідно до якого наказано ОСОБА_2 стати до роботи з 21.09.2018 (а.с.113).

Наказом ТОВ «Тубний завод» №246-К від 19.09.2018 ОСОБА_1 звільнено 20.09.2018 в зв`язку з закінченням строку трудового договору у відповідності до п.2 ст.36 КЗпП України, наказано виплатити компенсацію за 11 днів щорічної основної відпустки, 9 днів додаткової соціальної відпустки (а.с.114). Даним наказом спростовується твердження позивача про звільнення її за ініціативою роботодавця.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З наказу №68-К від 30.03.2018 про прийняття ОСОБА_1 на роботу вбачається, що трудовий договір укладений з нею на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п.2 ст.23 КЗпП України), 17.09.2018 роботодавцем було поставлено вимогу про його припинення шляхом письмового повідомлення №395 від 17.09.2018.

Відповідно до книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них 20.09.2018 ОСОБА_1 отримала трудову книжку, що засвідчила власним підписом (а.с.116-117).

Аргумент позивача про отримання трудової книжки не 20.09.2018 в інший день (25.09.2018), що нібито підтверджено проставленням нею підпису не навпроти дати, судом не приймається. У разі отримання трудової книжки в іншу дату ОСОБА_1 мала можливість зазначити саме ту дату, коли отримала трудову книжку. Суду не надано пояснень щодо обставин, які завадили позивачу зазначити датою отримання трудової книжки саме ту, на яку посилається остання.

Відповідно до вставного аркушу до додатка №Т3-0001956 ОСОБА_1 було отримано 7176,14 грн. (а.с.119). Встановити дату отримання зазначених коштів не виявляється можливим, оскільки на документі вона відсутня. Проте саме по собі отримання остаточного розрахунку при звільненні не в день звільнення не свідчить про незаконність такого звільнення, а тому аргумент позивача про отримання розрахунку не в день звільнення судом до уваги не береться, як такий що не підтверджує заявлені позивачем обставини.

Листом ТОВ «Тубний завод» №433 від 25.10.2018 засвідчило готовність укласти з ОСОБА_1 трудовий договір та запропонувало надати посаду укладальника-пакувальника дільниці №2 ЦПТ. ТОВ просила надати відповідь на пропозицію протягом 3 днів з моменту отримання листа, інакше бездіяльність буде розцінена як відмова від пропозиції про працевлаштування. Лист направлено 26.10.2018 цінним листом з описом вкладень, що підтверджується описом та чеком на а.с.122. 31.10.2018 лист було отримано позивачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.123). Крім того, позивач як доказ надає суду копію зазначеного листа ТОВ «Тубний завод», тим самим підтвердила факт його отримання (а.с.80-82).

Актом інспекційного відвідування Головного управління Держпраці у Харківській області №ХК2936/615/АВ від 13.11.2018 виявлено наступні порушення: незабезпечення бухгалтерського обліку витрат на оплату праці; при обчисленні середньої заробітної плати для забезпечення допомогою по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 не було враховано період виконання робіт за цивільно-правовими договорами у період з 23.02.2018 до 31.03.2018; при обчисленні середньої заробітної плати для забезпечення допомогою по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 не було враховано всі види заробітної плати в межах граничної суми місячної заробітної плати, на яку нараховуються страхові внески на страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; невірно обчислено середньоденну заробітну плату для нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності у період з 04.09.2018 по 14.09.2018 та з 17.09.2018 по 19.09.2018 (а.с.124-143).

Аналогічні порушення зазначені у листі Головного управління Держпраці у Харківській області №Д-1134/02.02/12.-14/13252 від 14.11.2018, наданому ОСОБА_1 на її звернення (а.с.91-97).

При цьому Головне управління Держпраці у Харківській області не виявило порушень при звільненні майстра ОСОБА_1

На виконання акту №ХК2936/615/АВ від 13.11.2018 ТОВ «Тубний завод» був проведений перерахунок по лікарняним листам, внаслідок якого належна до виплати сума склала 598,62 грн. Листом №477 від 04.12.2018 відповідач повідомив ОСОБА_1 про перерахунок та просив з`явитися для отримання зазначених коштів на ТОВ «Тубний завод» з зазначенням дат та часу. Факт направлення листа позивачу підтверджується описом вкладення у лист та чеком №0866 від 07.12.2018.

Листом №488 від 12.12.2018 ТОВ «Тубний завод» просило повідомити позивача поштову адресу для направлення перерахунку за лікарняними листами в сумі 598,62 грн. Факт направлення листа позивачу підтверджується описом вкладення у лист та чеком №0246 від 12.12.2018.

16.01.2019 кошти у розмірі 598,62 грн. (лікарняні) поштовим переказом були направлені ОСОБА_1 , що підтверджується заявою на приймання переказу та фіскальним чеком №0370 від 16.01.2019.

Що стосується заяви позивача про виключення з числа доказів по справі табеля обліку робочого часу в цеху №2 та посадову інструкцію майстра цеха недостовірними та недопустимими доказами суд зауважує наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Частина 1 ст. 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Оскільки зазначені докази (табель обліку робочого часу в цеху №2 та посадова інструкція майстра цеха) жодним чином не підтверджують та не спростовують незаконність звільнення ОСОБА_1 , тобто не містять інформацію щодо предмета доказування, суд відхиляє ці докази як неналежні (ч.1 ст.77 ЦПК України). Позивачем не доведено порушення порядку при одержанні цих доказів.

Так само посилаючись на підроблення документів відповідачем, позивач не надає доказів на підтвердження свого твердження.

В цей же час судом було оглянуто у судовому засідання надані ТОВ «Тубний завод» оригінали документів.

Підстав для визнання наданих документів підробними у суду нема, судових рішень на підтвердження підробки цих документів не надано, клопотань про призначення відповідної експертизи суду не надано.

Також суд відхиляє наступні докази: витяг з журналу реєстрації інструктажів з питань пожежної безпеки (а.с.36-37), журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці (а.с.38-41), посадову інструкцію майстра ЦПТ (а.с.42-45), пояснювальна записка ОСОБА_1 від 07.08.2018 (а.с.46), картка працівника, який підлягає попередньому (періодичному) медичному огляду (а.с.47-48), медичні документи ОСОБА_1 (а.с.49, 50), заяви ОСОБА_4 від 21.08.2018, ОСОБА_5 від 21.08.2018, заяву ОСОБА_6 від 18.09.2018 (а.с.53), припис №18 від 17.08.2018 (а.с.54), положення про навчання, інструктаж та перевірку знань працівників по питанням охорони праці (а.с.56-58), табеля обліку робочого часу (а.с.63-77). Перелічені докази не містять інформацію щодо предмета доказування (в нашому випадку - незаконність звільнення) та сторонами, які надали їх, не обґрунтовано належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не приймає у якості доказу наданий позивачкою диск з аудіозаписом, оскільки суд не має можливості достовірно встановити належність голосів, дату та місце здійснення запису на наданому носії.

ОСОБА_1 має дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданого 04.07.2012 Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №7 від 10.05.2018 (а.с.29,31).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження №1 від 04.07.2012 вбачається, що відомості про батька сина позивача ОСОБА_7 зазначено відповідно до ч.1 ст.135 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.135 ЦК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Ч.3 ст.184 КЗпП України передбачає, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо. Необхідно підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. Для цього мати може звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, з приводу чого буде постановлено рішення суду. Можна також звернутися до поліції у зв`язку з необхідністю розшуку батька у справі за позовом про стягнення аліментів. У цьому разі документом, який підтверджує факт неучасті батька у вихованні дитини, буде відповідна постанова слідчого. Також підставою може стати довідка зі школи, садочка про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, або подібний акт, складений та підписаний сусідами. Слід додати, що зазначений перелік документів не є вичерпним, а єдиного встановленого зразка документа, який би засвідчував статус одинокої матері, немає.

Таким чином, дійсно статус одинокої матері встановити без надання нею відповідних відомостей неможливо. З особової картки працівника ОСОБА_1 , копія якої надана суду, вбачається, що до складу сім`ї позивача входить чоловік ОСОБА_8 та син ОСОБА_7 , проте жодних відомостей, які б свідчили, що позивач є одинокою матір`ю картка не містить. Аргумент позивача про обов`язок відділом кадрів підприємства збирати відомості про співробітників (зокрема відомості про те, що особа є одинокою матір`ю) не відповідає вимогам діючого законодавства.

Ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» не допускає збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Таким чином, інформація про сімейний стан особи відноситься до конфіденційної та не може збиратися без згоди особи.

В той же час судом встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 відповідач знав про її статус одинокої матері, що підтверджується наданням їй додаткової соціальної відпустки як одинокій матері та виплаті компенсації за частину невикористаної соціальної додаткової відпустки.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №759/19440/15-ц звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості.

Таке звільнення можливе, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, провадиться з обов`язковим працевлаштуванням, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України категорії жінок, зазначених у ч.3 ст.184 КЗпП України, провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо звільненій працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення зокрема, одинокої матері та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.

Однак при невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі.

На підтвердження виконання обов`язку по працевлаштуванню позивача ТОВ «Тубний завод» надано лист №433 від 25.10.2018. Листом висловлена готовність укласти з ОСОБА_1 трудовий договір з наданням посаду укладальника-пакувальника дільниці №2 ЦПТ, про що запропоновано позивачу надати відповідь протягом 3 днів з моменту отримання листа, інакше бездіяльність буде розцінена як відмова від пропозиції про працевлаштування. Лист було отримано ОСОБА_1 , що підтверджено наданням нею суду копію зазначеного листа ТОВ «Тубний завод». Доказів які б спростували факт отримання робітником ОСОБА_1 пропозиції про працевлаштування, невідповідність запропонованої посади її фаху або інші поважні причини відмови від запропонованої роботи суду не надано. Зазначене свідчить про виконання відповідачем обов`язку по працевлаштуванню ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання звільнення позивачки незаконним. Отже вимоги про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням задоволенню не підлягають.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тубний завод» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду (Харківський апеляційний суд) через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення (Червонозаводський районний суд м.Харкова).

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Тубний завод», місцезнаходження: 61010, м.Харків, вул.Георгіївська, 10, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 32030717.

Повний текст рішення складено 02 вересня 2019 року.

Суддя В.А.Єжов