ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5293/18 Номер провадження 22-ц/814/2381/19Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку письмового письмовому провадженні в м. Полтаві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборговансоті за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2019 року, ухвалене без участі сторін під головуванням судді Предоляк О.С., -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

19 листопада 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 116358,34 гривень та судові витрати.

Підстави позову вмотивовував тим, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н від 10 грудня 2009 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана нею Анкета - заява, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» складають договір між нею та банком, що підтверджується її підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Взяті на себе зобов`язання позичальник ОСОБА_1 не виконує. Станом на 29 жовтня 2018 року його заборгованість перед банком складає 320016,98 грн., з яких: 5714,01 грн. заборгованість за кредитом; 308402,97 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією. Позивач з цієї суми просить стягнути заборгованість у розмірі 116358,34 гривні, яка складається з наступного: 5714,01 гривень заборгованість за кредитом; 110644,33 гривні заборгованість за процентами за користування кредитом з 10 грудня 2009 року по 31 серпня 2017 року.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза кредитним договором відмовлено.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Термін дії превипущеної картки визначений до травня 2017 року. Апелянт вважає, що Банк звернувся до суду в межах строків позовної давності.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду судом апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що 10 грудня 2009 року ОСОБА_2 звернулася до позивача з заявою про відкриття рахунку та оформлення на її ім`я кредитної картки «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 1000 гривень.

Разом з тим відповідач надала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, згідно якої погодилася з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, підтвердила, що вона з ними ознайомлена та згодна.

На підставі заяви, відповідач ОСОБА_1 отримала кредитну картку, на яку зараховано суму кредитного ліміту в розмірі 1000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач виконав взяті на себе за договором зобов`язання, надав відповідачу кредитні кошти, в розмірі встановленому Договором.

Внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань позичальником, утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку Банку станом на 29 жовтня 2018 року його заборгованість перед банком складає 320016,98 грн., з яких: 5714,01 грн. заборгованість за кредитом; 308402,97 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з вимоги про стягнення заборгованості за кредитом.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

На підтвердження позовних вимог банком надано: розрахунок заборгованості за договором № б/н від 10 грудня 2009 року, починаючи з 10 грудня 2009 року, виписку з карткового рахунку.

Згідно наявної в матеріалах справи виписки з карткового рахунку відповідача ОСОБА_1 останнє зарахування по картці датується 23 жовтня 2013 року в сумі 113 гривень 84 копійок.

В подальшому по картці відбувалися лише нарахування сум за користування кредитом, пені та штрафів.

Встановлено, що строк дії картки № НОМЕР_1 виданої на підставі договору № б/н від 10 грудня 2009 року закінчився у листопаді 2013 року.

Також встановлено, що 23 березня 2012 року відповідачу ОСОБА_1 було відкрито картку під номером НОМЕР_2 зі строком дії до грудня 2014 року, і у подальшому 25 жовтня 2013 року картку під номером НОМЕР_3 зі строком дії до травня 2017 року.

Судом встановлено, що вказані вище картки були відкриті на підставі положень пункту 3.1.3 розділу ІІ «Правила використання платіжної картки» Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого по закінченню строку дії відповідна картка пролонгується банком на новий період (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також за умов наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) та при виконанні інших умов пролонгації, передбачених договором.

Також судом встановлено, що картки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 були відкриті на ім`я відповідача без її відома, та остання фактично їх не отримувала.

З урахуванням цього, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, а відтак продовження строку дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має.

У відповідності з вимогами ст.12 , 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги відсутність переконливих доказів у підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 отримала переоформлену кредитні картки, взявши до уваги її заперечення з приводу цього, суд обгрунтовано дійшов висновку про недоведеність підстав позову у цій частині.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що останні дії, спрямовані на сплату заборгованості по кредитному договору б/н від 10 грудня 2009 року, які б свідчили про переривання строку позовної давності, були вчинені ОСОБА_1 в жовтні 2013 року.

З позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 19 листопада 2018 року.

З урахуванням цього, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №566/1125/15-ц.

Висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ґрунтується на принципі верховенства права. Рішення суду є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції дав належну оцінку вказаним обставинам справи. Підстав для переоцінки доказів у справі апеляційним судом не встановлено.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 постанова від 28 березня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу про порушення його права стало відомо з моменту не внесення позичальником ОСОБА_1 чергового щомісячного платежу у визначеному тарифами банку розмірами на погашення заборгованості.

В зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо звернення до суду в межах строку позовної давності не підтвердилися.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Неналежне виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань порушили права та законні інтереси позивача у справі АТ КБ « Приватбанк», однак пропуск строку позовної давності є підставою для відмовив в задоволенні позовних вимог.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2019 року.

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак