Справа № 645/3002/18
Провадження № 2/645/188/19
30 серпня 2019 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Мартинової О.М.,
секретар судового засідання - Марцишенко А.І.,
за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,
позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року закрито підготовче судове засідання по справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Присутні в судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, а також не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав.
Враховуючи умови ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивача, розглянуто справу в заочному порядку.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, 14 грудня 2017 року на перехресті вул. Балканська та вул. Краснодарська в м. Харкові, сталося ДТП за участю автомобіля «Mazda 3 New», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Лада», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 03.01.2012 року, позивач ОСОБА_2 є власником автомобілю «Mazda 3 New» державний номерний знак НОМЕР_1 .
Внаслідок ДТП, автомобіль «Mazda 3 New», державний номерний знак НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень, ремонт яких ОСОБА_3 зобов`язався відшкодувати, про що склав розписку.
Відповідно до розписки, що мається в матеріалах справи, наданої ОСОБА_3 , в який останній зобов`язується зробити автомобіль «Мазда 3» у зв`язку з тим, що є винним в ДТП здійсненне ним 14.12.2017 року на вул. Краснодарської та перехресті вул. Балканська, або компенсувати матеріальні збитки.
6 січня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 було проведено огляд транспортного засобу, про що було складено відповідний протокол.
З відповіді начальника Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області полковника поліції Щербинського К.С. від 11.04.2019 року, вбачається, що за даними Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області гр. ОСОБА_2 з питань ДТП на перехресті по вул. Балканської та вул. Краснодарської безпосередньо до Немишлянського ВП не звертався.
Згідно відповіді начальника Московського ВП ГУНП в Харківській області полковника поліції Драка Є.П. від 17.04.2019 року, 09.01.2018 року поштою з Основянського ВП ГУНП в Харківській області до Московського ВП ГУНП в Харківській області надійшли матеріали заяви гр. ОСОБА_2 з приводу дорожньо-транспортної пригоди, які зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Московського ВП за № 1457 від 09.01.2018 року та на підставі ЗУ «Про звернення громадян» доручені для виконання та розгляду працівникам сектору дільничних офіцерів поліції Московського ВП, якими 15.01.2018 року винесено рішення про списання даних матеріалів висновком за № 264 та направлення їх за належністю до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області за вих. № 379/119-67/01, де 16.01.2018 року дані матеріали звернення гр. ОСОБА_2 , зареєстровані в ЖЄО Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області за № 1154 та після проведеної перевірки списані висновком № 19-1150.
Як вбачається з висновку ДОП сектору превенції патрульної поліції Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Руденко Д.В. від 06 лютого 2018 року, під час проведення перевірки вживалися заходи щодо встановлення місця знаходження ОСОБА_3 , однак позитивний результат досягнутий не був, у зв`язку з чим, опитати останнього та встановити обставини події у повному обсязі не вдалося, тому не можна надати кваліфікацію діям ОСОБА_3 - чи були вони навмисними або тому були об`єктивні причини. Таким чином, подальше проведення перевірки за вказаним фактом припинити. Факти, викладені у повідомлені вважати такими, що не знайшли свого підтвердження.
За приписами частини першої, пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 03 грудня 2014 року по справі №6-183цс14, аналізуючи правозастосовну практику за ст.1166 ЦПК України, зазначила, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір.
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
Відповідно до частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 " Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди" під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).
Проте, з огляду на викладене, позивачем не доведено факт завдання шкоди відповідачем та її розмір в наслідок ДТП, що мала місце 14 грудня 2017 року. Оскільки, тільки 6 січня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 було проведено огляд транспортного засобу та виявлені механічні пошкодження автомобіля.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
При цьому, позивачем не доведено, що завдані матеріальні збитки, знаходяться в прямому причинному зв`язку, з пошкодженнями отриманими його автомобілем в наслідок ДТП від 14.12.2017 року та з пошкодженнями, що були зафіксовані на день проведення огляду автомобіля, а саме: 06.01.2018 року.
Зі змісту звіту № 71/2018 від 03 березня 2018 року, вбачається що 05 січня 2018 року до ФО- ОСОБА_5 надійшла заява від ОСОБА_2 з проханням про проведення авто товарознавчого дослідження, на вирішення якого поставлене питання: Який матеріальний збиток завданий власникові автомобіля «Mazda 3» державній номерній знак НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при ДТП, станом на час огляду 06 січня 2018 року.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України позадоговірне, деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
З розписки від 14.12.2017 року, вбачається, що ДТП сталася з вини ОСОБА_3 та останній зобов`язався відшкодувати матеріальні збитки. Проте, в ній не вказані часові межі виконання даного зобов`язання, не зазначено та не узгоджено суму відшкодування.
Факт того, що ДТП мала місце 14 грудня 2017 року на зазначеному перехресті у визначений певний час, крім розписки відповідача, що надана в якості доказу, не підтверджена іншими належними доказами з боку позивача. Так, під час судового розгляду, клопотань щодо виклику та допиту свідків, що могли підтвердити вищезазначені обставини з приводу ДТП та отриманих відповідних механічних пошкоджень в наслідок зазначених обставин, позивачем та його представником не було заявлено.
Представнику позивача та позивачу, судом було запропоновано право звернутися до відповідних органів, з метою встановлення особи, якій належить автомобіль марки «Лада» державний номерний знак НОМЕР_2 , на якій правовій підставі відбувалось керування зазначеним транспортними засобом. Проте, дана можливість стороною позивача була невикористана, посилаючись на її не доцільність.
Як вбачається зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому суд звертає увагу на те що, відповідно до ч 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, позивач не надав суду доказів, які беззаперечно свідчать про обставини ДТП, пошкодження автомобіля, матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП від 14.17.2017 року, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позову не підлягає стягненню з відповідача судові витрати понесені при розгляді справи.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10,76,77,258,259,263,264 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди- відмовити.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м.Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 .
Повне судове рішення складено 09 вересня 2019 року.
Суддя -