ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/74/19Головуючий по 1 інстанції - Скляренко В.М.
Категорія: 351000000 Головуючий (суддя - доповідач) в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д,

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_5 та представника ОСОБА_3 - адвоката Макеєва Валерія Федоровича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення коштів та моральної шкоди, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання такою, що втратила право вимагати повернення завдатку та визнання дійсним договору найму,

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом.

В мотивування своїх позовних вимог вказувала, що 29 травня 2013 року між нею та ОСОБА_3 в письмовій формі був укладений договір завдатку, відповідно до якого ними був наданий завдаток в еквіваленті 8000 дол. США, що на той час складало 63 920 грн. Сплата відповідачу цієї суми грошей підтверджується двома його розписками від 29.05.2013 року на суму в еквіваленті 6 550 дол. США, що на той час складало 52 334 та від 04.06.2013 року на суму 1500 дол. США, що на той час складало 11 985 грн.

Згідно даного договору завдатку відповідач до 31.08.2013 року повинен був продати позивачу належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 98 000 дол. США, що становило 783 020 грн.

Вказує, що договір купівлі-продажу в термін обумовлений в договорі завдатку, укладено сторонами не було, оскільки на даний будинок було накладено дев`ять арештів.

Таким чином, у відповідності до норм статті 230 ЦК України, договір завдатку вважається таким, що вчинений внаслідок обману з боку відповідача.

В зв`язку з тим, що порушення умов договору завдатку відбулось з вини відповідача, то він повинен повернути позивачу завдаток і додаткового також суму в розмірі завдатку в розмірі 16 000 дол. США, що на час його надання відповідачу складало 127 840 грн.

Крім того, вже після сплати відповідачу завдатку позивачем в рахунок купівлі-продажу будинку, згідно його розписки від 18.06.2013 року передано ще 41 100 дол. США, що на той час складало 328 389 грн. Всього, позивачем було сплачено з урахуванням завдатку 49 150 дол. США, що в грошовому еквіваленті складало 392 708 грн.

Крім того, позивач вказувала, що до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати та 3% річних, а також моральна шкода в сумі 10 000 грн.

ОСОБА_5. неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь 2 547 444 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

31 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, який в подальшому неодноразово змінював та в остаточному варіанті обґрунтовував свої вимоги тим, що він навесні 2013 року вирішив здійснити активні дії щодо виконання своїх зобов`язань перед банком - іпотекодержателем, шляхом отримання коштів від довготривалої оренди домоволодіння або його оренди із подальшою реалізацією. Для здійснення зазначених дій була залучена агенція нерухомості ПП «АН «Бізнес Квартал». Умови наявного обтяження домоволодіння чітко пояснювались усім орендарям у тому числі - відповідачу за зустрічним позовом.

Перемовини щодо умов реалізації трансакції з продажу домоволодіння були тривалими, і 28 травня 2013 року сторони досягли домовленості, що наступного дня - 29 травня 2013 року сторони підписують Договір завдатку, узгодивши суму договору та суму завдатку, а також - Договір оренди домоволодіння на тривалий час. При цьому передбачалось, що якщо до закінчення дії Договору оренди відповідач за зустрічним позовом назбирає суму, яка разом з коштами сплаченими за оренду, складатиме суму еквівалентну 98 000 дол. США, то кошти, сплачені за оренду, будуть зараховані у рахунок договору купівлі-продажу. Однак, уклавши Договір завдатку та Договір оренди (найму) домоволодіння ОСОБА_5 відмовилась укладати основний договір купівлі-продажу.

Вказує, що він як сумлінна сторона правовідносин, відразу почав невідкладну процедуру реалізації домоволодіння по АДРЕСА_1 . Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби відразу ж 28.05.2013 року розпочав процедуру реалізації майна. За попередніми оцінками така процедура мала б тривати не більше, як до початку вересня 2013 року, тому було узгоджено п. 5 договору завдатку, про те, що процедура продажу домоволодіння може тривати до 31 серпня 2013 року.

Оскільки на момент укладення договору завдатку у позивача за первісним позовом не було всієї суми для сплати за будинковолодіння, то він погодився на укладення Договору з урахуванням цієї обставини, зі свого боку, пояснивши їй, що максимальний строк, який може тривати процедура реалізації майна - до 31 серпня 2013 року.

Зазначає, що факт перебування домоволодіння під обтяженнями був добре відомий ОСОБА_5 , оскільки представники іпотекодержателя приходили пересвідчуватись у належному стані іпотечного майна, про що складалися відповідні акти.

Зазначає, що за умовами Договору завдатку ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 було сплачено суми еквівалентні 6 500 дол. США та 1 550 дол. США, які підтверджені умовами Договору та розписками, які не підлягають поверненню, оскільки основний договір не було укладено через несумлінну поведінку ОСОБА_5

Вважає, що з урахуванням очевидної безпідставності відмови ОСОБА_5 від виконання зобов`язань, закріплених Договором завдатку від 29.05.2013 року вона має бути позбавлена права вимагати повернення передоплати (завдатку), яка була нею передана ОСОБА_3

Вказує, що розписка від 18.06.2013 року на суму 41 100 дол. США не має жодного відношення до Договору завдатку і жодним чином не стосується наміру сторін укласти Договір купівлі-продажу домоволодіння, а є підтвердженням прийняття ОСОБА_3 та ОСОБА_5 суми еквівалентної 41 100 дол. США без жодного обов`язку, щодо повернення зазначеної суми так, як сума прийнята за зазначеною розпискою є належно отриманою ним оплатою за здачу в найм домоволодіння ОСОБА_5

ОСОБА_5 взятих на себе обов`язків при укладенні Договору завдатку щодо укладення Договору купівлі-продажу будинковолодіння зі сплатою всіх сум його вартості у розмірі, еквівалентному 98 000 дол. США не виконала, тому вселилася і проживала увесь час у цьому будинковолодінні виключно як квартиронаймач, уклавши із ним - ОСОБА_3 Договір найму - вселила всіх своїх рідних до домоволодіння із послідуючою реєстрацію, що вказує на реалізацію сторонами Договору найму домоволодіння.

Вважає, що ОСОБА_5 , здійснюючи фактичний найм будинку та проживаючи в ньому з сім`єю протягом більше як чотирьох років не тільки ухиляється від підписання Договору найму, а й здійснює дії щодо повернення коштів за вже надану їй послугу найму, заявивши позов про стягнення сплачених нею за найм житла сум.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право вимагати повернення передоплати (завдатку) в сумі 8050 дол. США в повному обсязі у зв`язку із безпідставною відмовою від виконання нею всіх своїх фінансових зобов`язань за договором завдатку від 29 травня 2013 року; визнати дійсним укладений 19.06.2013 року між ОСОБА_3 , як власником, і ОСОБА_5 , як наймачем, договір найму (оренди) житлового будинку з прибудовою та мансардою, що знаходиться під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 182,4 кв.м. і житловою площею 149,7 кв.м., позначений за планом літерою «А-1, м, с», сарай, позначений за планом літерою «Б», вбиральня, позначена за планом літерою «В», погріб, позначений за планом літерою «Г», огорожа - №1-2, водоколонка - №3, та земельна ділянка загальною площею 589 кв.м., строком на п`ять років, тобто з 19 червня 2013 року по 19 червня 2018 року за ціною - сплати щомісячної суми орендної плати в розмірі, що еквівалентний 1000 дол. США.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1 283 464, 57 грн (еквівалент 49150 дол. США).

В іншій частині позову ОСОБА_5 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір купівлі-продажу домоволодіння між сторонами у справі не був укладений, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, і договором про завдаток від 29.05.2013 року було передбачено, що покупець передає продавцеві зазначений в п. 2 цього Договору завдаток (8000 дол. США) в рахунок авансової оплати за домоволодіння, то передані позивачкою по основному позову ОСОБА_5. відповідачу ОСОБА_3. грошові кошти за домоволодіння, які передані останньому навіть в більшому розмірі ніж передбачено Договором завдатку, а саме в розмірі 49 150 дол. США є авансом, який підлягає поверненню позивачці. В частині завданої, на думку ОСОБА_5 , їй моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що вимоги в цій частині не обґрунтовані з посиланням на статтю 23 ЦК України та не підтверджені належними та переконливими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_3 , то суд першої інстанції виходив з того, що вимога про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право вимагати повернення передоплати (завдатку) в сумі 8050 дол. США в повному обсязі у зв`язку із безпідставною відмовою від виконання нею своїх фінансових зобов`язань за договором завдатку від 29.05.2013 року, не підлягає задоволенню у зв`язку із мотивами наведеними судом при частковому задоволенню позову ОСОБА_5 .

Крім того, судом зазначено, що передача ОСОБА_3 права користування домоволодінням на користь ОСОБА_5 мала місце, але такі дії були обумовлені не метою отримання власником такого майна плати від наймача за періодичне користування ним, а були направлені на забезпечення виконання зобов`язань власника як продавця за договором купівлі-продажу, який сторони мали намір укласти в майбутньому, тобто виступало своєрідною гарантією обов`язку з передачі майна продавцем. Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність узгодження сторонами розміру плати за користування домоволодінням ОСОБА_5 , як на період до укладення сторонами договору купівлі-продажу так і на будь-який інший період часу, судом першої інстанції не встановлено. При цьому доводи ОСОБА_3 стосовно того, що отримані ним від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 41 000 дол. США є платою за найм домоволодіння є необґрунтованими, оскільки спростовуються змістом розписки від 18.06.2013 року, з якої вбачається що вказані кошти отримані ним як завдаток за домоволодіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила змінити зазначене рішення суду в частині первісного позову та задовольнити її вимоги в повному обсязі, в решті судове рішення залишити без змін.

При цьому скаржником зазначено, що відповідачем за первісним позовом було отримано 49 150 дол. США саме завдатку, а не авансу, а тому у зв`язку із порушенням зобов`язання відносно договору купівлі-продажу житлового будинку по вині ОСОБА_3 , то вказане, згідно вимог статті 571 ЦК України, являється підставою для повернення їй завдатку та додатково сплати суми у розмірі завдатку. Крім того, з вини відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягала порушенні звичного способу її життя.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Макеєв В.Ф. також подав до суду апеляційну скаргу на спірне рішення суду, в якій посилався на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому просив рішення змінити, скасувавши його в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_5 та в частині повної відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В мотивування апеляційної скарги крім доводів викладених в уточненій позовній заяві, зазначає, що судом порушено строки розгляду справи та територіальну підсудність справи. Також судом помилково вказано, що 8050 дол. США являється авансом, а не завдатком. Крім того, розписка від 18.06.2013 року на суму 41 100 дол. США не має жодного відношення до договору завдатку і не стосується наміру сторін укласти договір купівлі-продажу домоволодіння, а є підтвердженням прийняття вказаних коштів як оплати за здачу в найм ОСОБА_5 домоволодіння.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивач за первісним позовом вказувала на те, що доводи апеляційної скарги скаржника являються необґрунтованими, за виключенням тверджень в частині того, що кошти були передані як завдаток, а не як аванс, на що вказав в своєму рішенні суд першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 29 травня 2013 року був укладений Договір про завдаток між власником домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , у відповідності до умов якого сторони договору констатують намір продавця продати домоволодіння та намір покупця придбати (купити) зазначене домоволодіння на загальних засадах, визначених у цьому договорі.

Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що на підтвердження дійсності намірів, зазначених у п. 1 цього договору, ОСОБА_5 передає ОСОБА_3 грошову суму в розмірі еквівалентному 8 000 дол. США.

Покупець передає продавцеві зазначений у п. 2 цього договору завдаток у рахунок авансової оплати за домоволодіння. Сторони встановлюють, що вартість домоволодіння складає суму, еквівалентну 98 000 дол. США і зазначена сума є сумою договору купівлі-продажу домоволодіння, який сторони мають намір укласти до 31.08.2013 року (п. 3 вказаного договору).

Відповідно до п. 5 даного договору сторони передбачають укладення договору щодо продажу домоволодіння до 31 серпня 2013 року.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно частин 1, 4 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, сторонами було укладено саме договір про наміри, враховуючи його форму та відсутність у змісті посилань про надання йому сили попереднього договору.

Відповідно до розписки від 29 травня 2013 року ОСОБА_3 на виконання вищевказаного договору було отримано від ОСОБА_5 завдаток у сумі 6 550 дол. США.

04 червня 2013 року ОСОБА_5. було передано ОСОБА_3 1 500 дол. США, що також підтверджується розпискою.

Згідно розписки від 18 червня 2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 завдаток за домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 у розмірі 41 100 дол. США.

Таким чином, як видно із зазначених розписок ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 кошти на загальну суму 49 150 дол. США.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказують, що кошти були передані та відповідно отримані саме як завдаток, а не аванс, посилаючись при цьому на необхідність застосування вимог статті 571 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13.

З урахуванням наведеного, оскільки договір купівлі-продажу між сторонами у справі, яка переглядається, укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана відповідачу грошова сума у розмірі 49 150 дол. США є авансом, який підлягає поверненню позивачу, про що вірно зазначено судом першої інстанції, а тому стягненню у подвійному розмірі, на що вказує ОСОБА_5 не підлягає.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що ця сума являється завдатком, тому саме такою є правова природа переданих грошових коштів, є безпідставними, оскільки визначення правової природи коштів залежить від укладення основного договору купівлі-продажу, а не від того, як сторони розуміють природу цих коштів.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про відсутність їх вини у неукладені договору купівлі-продажу будинковолодіння правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача за первісним позовом від обов`язку повернути сплачений за договором про наміри аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони вказаного договору у випадку не укладення основного договору.

Таким чином судом першої інстанції вірно визначено правовідносини, що склалися між сторонами та правильно застосовано норми матеріального права у їх регулюванні.

В частині доводів ОСОБА_5 про завдання їй моральної шкоди відповідачем за первісним позовом внаслідок того, що не було укладено договору купівлі-продажу будинковолодіння, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У зв`язку з тим, що порушення прав позивача за первісним позовом не було підтверджене під час судового розгляду справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом на її користь моральної шкоди.

Отже, висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 в частині необхідності визнання дійсним укладений 19.06.2013 року договір найму житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 строком на п`ять років за ціною сплати щомісячної суми, еквівалентної 1000 дол. США, то перевіривши доводи скаржника колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з статтею 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

В матеріалах справи відсутній письмовий договір найму, що підтверджується і самим відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 , про що ним зазначено в апеляційній скарзі, в якій вказано, що ОСОБА_5 та члени її сім`ї вселилися в домоволодіння виключно на підставі правовідносин подібних до договору найму, проте без його укладення.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем ОСОБА_3 на надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про укладення сторонами договору оренди, з обумовленими між ними істотними умовами договору, а тому вказана вимога скаржника задоволенню не підлягає.

Щодо розписки від 18.06.2013 року на суму 41 100 дол. США, то з її змісту вбачається, що вказані кошти були передані як завдаток за будинковолодіння, а не платою за найм житла як стверджує ОСОБА_3 .

Щодо посилань в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що судом порушено строки розгляду справи, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

З матеріалів справи вбачається, що судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі у зв`язку із неявкою відповідача за первісним позовом та за клопотаннями його представника про відкладення судового засідання, крім того сторонами неодноразово уточнювалися позовні вимоги, що також призводило до відкладень судових засідань.

Крім того, у відповідності до норм статті 376 ЦПК України, порушення строків розгляду справи не являється безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині порушення судом правил визначення територіальної підсудності, то колегія суддів звертає увагу останнього, що ним ухвала про відкриття провадження у справі в частині недотримання правил підсудності не оскаржувалась, тому вказані доводи колегія суддів вважає також вважає необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та представника ОСОБА_3 - адвоката Макеєва Валерія Федоровича - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року.

Судді: