ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року м. Чернівці

Справа № 727/9367/18

Провадження №22-ц/822/730/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О.

секретар - Андрушків С.П.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , третьої особи - ОСОБА_2 , представника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи з житлового приміщення, головуючий у І-й інстанції - Слободян Г.М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 у вересні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи з житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 1994 року по 15 листопада 2015 року.

З 1993 року разом з колишнім чоловіком і дітьми вони постійно проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Однак у зв`язку з тим, що син ОСОБА_6 отримав травму в зоні АТО (м. Сєверодонецьк) і був транспортований в лікарню м. Харкова, 05 серпня 2015 року вона виїхала до нього в лікарню, де знаходилась вісім місяців, а потім 45 днів вони перебували в санаторії м. Одеси на реабілітації. За цей час відповідач змінив замки, обмежив доступ до квартири і користування спільним майном. На початку липня 2016 року, повернувшись з реабілітаційного центру з м. Одеси, вона не змогла потрапити до власного житла, а ОСОБА_2 почав чинити їй перешкоди в користуванні житлом, ображав її, стверджував, що квартира є лише його майном, що спонукало її до звернення до суду з позовом про вселення. В цей же період вона дізналась про те, що в спільній квартирі проживає відповідачка, яка в подальшому, в жовтні 2016 року, стала дружиною ОСОБА_2 Вважає, що ОСОБА_7 , в порушення вимог ст.65 ЖК України, без правової підстави вселилась в квартиру АДРЕСА_1 , на що ні усної, ні письмової згоди на вселення в жиле приміщення, як співвласник майна, вона не давала, що створює їй перешкоди в користуванні квартирою.

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, згоди на проживання відповідачки у вказаній квартирі вона не надавала, просила виселити ОСОБА_5 із житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Посилається на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що ОСОБА_5 не є членом сім`ї позивача, згоду на вселення в належне їй на праві спільної часткової власності житло вона не надавала, що не заперечували в судовому засіданні ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції не перевірив, чи була згода іншого співвласника на вселення відповідача, не врахував, що позивачем були заявлені вимоги про виселення ОСОБА_5 з квартири у зв`язку з тим, що вона вселилась до зазначеного житла як член сім`ї співвласника квартири без згоди інших співвласників. Суд виходив із відсутності передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР підстав, не врахувавши при цьому, що відсутність згоди власника житлового приміщення на вселення особи не породжує в неї права користування таким приміщення, а виселення з жилого приміщення з підстав, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖУ УРСР, тягне за собою припинення вже існуючого права користування жилим приміщенням.

Не відповідає дійсним обставинам та матеріалам справи посилання суду на факт реєстрації відповідача у спірній квартирі, оскільки такі докази відсутні. В судовому засіданні ОСОБА_5 пояснила, що вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , однак там не мешкає.

Крім того, відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 .

Наявність перешкод у користуванні їй спірною квартирою підтверджується саме проживанням відповідача у належному позивачу на праві спільної часткової власності житлі, а також результатами розгляду матеріалів ЖЕО №8478 від 02 травня 2018 року, зі змісту яких видно, що саме відповідач просила вжити заходів до ОСОБА_4 , яка втручається в її особисте з чоловіком життя.

Також зазначає, що вона жодним чином не порушує право відповідача та третьої особи на сімейні відносини та шлюб, не позбавляє їх права на спільне проживання, однак таке право є обмеженим щодо житла, співвласником якого вона є, через відсутність її згоди на вселення у вказане житло ОСОБА_5 .

На апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 подали відзив, у якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скарг слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_5 руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, чи систематично порушує правила співжиття. Натомість судом встановлено, що остання вселилася за згодою співвласника спірного житла - ОСОБА_2 Та обставина, що позивач ОСОБА_4 є співвласником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача ОСОБА_5 , яка проживає там за згодою чоловіка, як член сім`ї.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 9/100 частки квартири АДРЕСА_1 ; інша частина - 46/100 частки зазначеної квартири належить ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18 травня 2004 року, виданим виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 травня 2004 року та договором дарування (а.с. 12, 13, 15).

Також встановлено, що 10 листопада 2016 року між відповідачем ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за актовим записом №1849 (а.с.25).

ОСОБА_4 не давала згоди на вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру.

Між сторонами склались неприязні відносини з приводу користування квартирою, у зв`язку з чим вони зверталися в правоохоронні органи.

Так, з Висновку за результатами розгляду матеріалів ЖЕО №2464 від 05 лютого 2018 року видно, що позивач ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області з проханням прийняти міри відносно її колишнього чоловіка ОСОБА_2 (а.с.19), який з липня 2016 року по теперішній час перешкоджає їй у доступі до квартири АДРЕСА_1 співвласницею якої вона являється. Під час перевірки звернення ОСОБА_2 повідомив, що з листопада 2013 року ОСОБА_4 не проживає в квартирі АДРЕСА_4 , оскільки переїхала в квартиру АДРЕСА_5 . У 2016 році ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_9 і з того часу проживає з нею у спірній квартирі, підтвердивши, що змінив замки в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до Висновку за результатами розгляду матеріалів ЖЕО №8476 та 8478 від 24 лютого 2018 року та від 02 травня 2018 року видно, що до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області звернулася ОСОБА_5 , мешканка АДРЕСА_1 , яка просить прийняти міри відносно позивачки ОСОБА_4 , яка втручається в її та її чоловіка особисте життя, а саме, 23 квітня 2018 року, приблизно о 16.00 год., прийшла на подвір`я та почала знімати на мобільний телефон їх особисті речі, при цьому принижувала їх честь та гідність (а.с.24).

ОСОБА_4 не давала згоди на вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За правилами статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Зазначена норма Закону передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, у разі виникнення конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що квартира АДРЕСА_1 є у спільній частковій власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , частки в натурі не виділені, згоду на вселення ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_4 не надавала, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення ОСОБА_5 із житлового приміщення, не врахувавши при цьому вимоги статей 358, 369 та 391 ЦК України.

Наведені у апеляційній скарзі доводи про те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою знайшли підтвердження в судовому засіданні, а саме, поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації з приводу користування квартирою та їх численними зверненнями до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області з приводу протиправної поведінки у спірній квартирі.

Крім того, домовленістю між співвласниками не встановлено порядок спільного володіння і користування квартирою, між співвласниками спільне житло в натурі не поділено, отже, колегія суддів вважає, що проживання в цій квартирі ОСОБА_5 без згоди співвласника ОСОБА_4 є неможливим.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідачка ОСОБА_5 вселилась у спірну квартиру як член сім`ї співвласника ОСОБА_2 , тому має рівні права із співвласниками житла, є безпідставними, оскільки предметом спору у цій справі є усунення перешкод у користуванні квартирою, в яку вселилася ОСОБА_5 , де співвласником є ще ОСОБА_4 , думка якої щодо проживання ОСОБА_5 у спільній квартирі не врахована відповідачкою та ОСОБА_2 , а відтак зазначена обставина не дає право відповідачці самостійно розпоряджатися спільною сумісною власністю.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_5 вселилася у спірну квартиру в порушення вимог статей 358, 369 ЦК України (без згоди співвласника квартири), що відповідно до зазначених норм матеріального права є підставою для її виселення.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про невідповідність вказаних висновків суду першої інстанції вимогам матеріального та процесуального права, є обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн, за подачу апеляційної скарги - 1 057, 21 грн, а всього - 1 762,01 грн.

Отже, в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору з відповідачки ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 слід стягнути 1 762, 01 грн понесених судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи з житлового приміщення задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 - без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 762 гривень 01 копійку сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повної постанови - 13 вересня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

О.О. Одинак