Справа № 158/1227/18 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/802/64/19 Категорія: 20 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Грудзевич Тетяна Олександрівна, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, поданою від його імені представником ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 26.08.2008 року між ним та його дочкою ОСОБА_3 було укладено договір дарування належного йому житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Він являється батьком 9 дітей, кожен з яких має свою сім'ю та місце проживання. Передумовою укладення договору було рішення усієї родини передати будинок у власність відповідачки, яка проживає найближче до нього, під умову її догляду за батьком та створення йому належних умов для проживання.

При укладенні договору дарування ним було подано нотаріусу Грудзевич Т.О. заяву №127/2-01 про умови, що повинні бути викладені у вищевказаному договорі. Зокрема про те, що він залишається проживати у будинку і його умови проживання не погіршаться.

Однак, за останній рік умови його проживання у будинку різко погіршилися. Відповідач у будинку не проживає, а поселила свого сина з сім'єю, які переселили його у приміщення літньої кухні та перестали пускати на територію двору будинку інших дітей та онуків.

При зверненні до нотаріуса з приводу ознайомлення з умовами договору йому стало відомо, що основні умови, викладені у заяві №127/2-01 не були включені до даного договору, а саме - вимога проживання у будинку та не погіршення умов проживання.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги те, що умовою передачі будинку дочці був її обов'язок доглядати його до смерті, нотаріус під час посвідчення договору не роз'яснила йому суті правовідносин, що виникають у зв'язку із договором, не ознайомила з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, просив визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування від 26.08.2008 року, зареєстрований за №397, як такий, що вчинений під впливом помилки.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 жовтня 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені позивача ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 від імені відповідача ОСОБА_3, посилаючись на безпідставність апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Приватний нотаріус відзив на апеляційну скаргу не подавала.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з'явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, приватний нотаріус надіслала письмове клопотання, у якому просить розглядати справу за її відсутності.

Апеляційний суд визнав неповажними причини повторної неявки представника відповідача, зазначені ним у письмовому клопотанні, яке надійшло до суду 21.01.2019 року, а саме перебування з 22.01.2019 року по 31.01.2019 року за межами України (а.с.189-190).

При надісланні першого клопотання про відкладення призначеного на 26.12.2018 року розгляду даної справи представник відповідача не зазначив дат, коли він не зможе з будь-яких причин бути присутнім у наступних судових засіданнях (а.с.178).

Повідомлення про розгляд справи 22.01.2019 року як відповідач ОСОБА_6, так і її представник ОСОБА_5 одержали завчасно, а саме - 31.12.2018 року та 02.01.2019 року відповідно (а.с.184, 185).

Визнаючи причини неявки адвоката ОСОБА_5 неповажними, суд ураховує положення п.2 ч.1 ст.20, п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також ч.ч.1, 4 ст.17, ч.1 ст.43 та ч.4 ст.45 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'їздом адвокатів України 17.11.2012 року.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він помилився щодо природи спірного правочину, не довів, що не розумів правових наслідків укладеного договору дарування.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Із матеріалів справи вбачається, що 26.08.2008 року між ОСОБА_1 та його дочкою ОСОБА_3 було укладено посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Грудзевич Т.О. та зареєстрований у реєстрі за №397 договір дарування житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.78).

Договір не містить посилання на те, що майно передається і приймається в дар саме безоплатно.

Крім того, п.1.4 договору містить умову зобов'язального характеру, а саме - про майбутній обов'язок позивача подарувати відповідачу земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. Зазначена умова повністю повторює зміст останнього речення заяви позивача, відібраної нотаріусом перед укладенням спірного договору (а.с.83).

Разом із тим, позивач у своїй заяві також стверджує, що його умови не погіршаться, оскільки він і надалі буде проживати в подарованому ним житловому будинку.

Наведені обставини стверджують про те, що наміру позбуватися безоплатно, без будь-яких умов свого єдиного житла у позивача не було.

Судом встановлено, що підставою для укладення спірного договору була необхідність після смерті дружини позивача у догляді останнього та допомозі йому у веденні господарства.

Із копії свідоцтва про смерть вбачається, що дружина позивача та мати відповідача померла 01.03.2008 року (а.с.84).

У спірному будинку залишився проживати та був зареєстрований лише сам позивач, якому на дату укладення договору виповнилося повних 75 років та в силу свого віку він мав певні захворювання (а.с.9, 72, 73, 88).

Про те, що питання щодо подальшої долі спірного будинку постало лише із необхідністю визначитися дітям позивача після смерті матері про те, хто має взяти на себе обов'язок доглядати за батьком, а також про те, що було прийняте рішення, що доглядати буде відповідач, як дочка, яка проживає найближче до батька, ствердили в суді свідки ОСОБА_7 - син позивача та ОСОБА_8 - зять позивача.

Про те, що була домовленість про догляд за батьком ствердила в суді і сама відповідач ОСОБА_3 (технічний запис судового засідання від 12.10.2018 року, час - 11:59).

Оформлення права власності за позивачем на спірний будинок відбувалося уже після смерті його дружини (а.с.79-81) і цими питаннями займалася відповідач, про що вона ствердила в суді першої інстанції.

Про те, що нотаріус повідомляла сторонам, що відповідач не має права вчиняти будь-які дії щодо будинку без згоди позивача, а також його виселити з будинку, останній ствердив як в суді апеляційної інстанції, так і в суді першої інстанції (технічний запис судового засідання від 12.10.2018 року,час - 12:35).

Після укладення договору дарування позивач залишився проживати у будинку, а відповідач у будинок не заселялася.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у позивача під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу житлового будинку у власність відповідача. А передача будинку за умови довічного догляду, тобто усупереч вимогам статті 717 ЦК України вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, у зв'язку із чим це є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до вимог ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Апеляційний суд приходить до висновку, що заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає до задоволення, оскільки суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, необхідність поновлення строку позовної давності та захисту порушеного права позивача.

Фактично перешкоди у користуванні будинком у позивача виникли після заселення у будинок сім'ї сина відповідачки та заборони іншим членам родини позивача щодо вільного доступу до будинку. Також саме від нього позивач почув, що він не являється власником будинку. І лише після цього у нього виникла необхідність пересвідчитися в умовах укладеного договору дарування, який був наданий позивачу для ознайомлення приватним нотаріусом лише у 2017 році.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач був повністю обізнаний, що укладає договір дарування, оскільки нотаріусом йому було надано оригінал договору, який він пізніше передав з іншими документами відповідачці - відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до п.7.6 договору один його примірник видано на руки обдаровуваному, тобто відповідачу. Сама відповідач також підтвердила, що усі документи знаходилися і знаходяться саме у неї.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Наявність помилки, тобто неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування визначається не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону увагу не звернув, не встановив фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки доводам позивача та доказам, наданим на підтвердження позовних вимог.

Доводи у відзиві на апеляційну скаргу спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

У зв'язку із задоволенням позову та апеляційної скарги понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн. 80 коп. /704,80+1058,00/ (а.с.1, 139) підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, подану від його імені представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 жовтня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним укладений 26 серпня 2008 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 який посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Грудзевич Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 397.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1762 грн. 80 коп. (одну тисячу сімсот шістдесят дві грн. 80 коп.) витрат по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: