Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 562/1697/16-ц

провадження № 61-15022св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Здолбунівська міська рада Здолбунівського району Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року в складі судді Мичка І. М. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Здолбунівська міська рада Рівненської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що вона, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 проживають в АДРЕСА_1. По сусідству з ними проживає ОСОБА_5 Кожен із власників квартир мають у власності гаражі, господарські будівлі, які розташовані у дворі будинку. До двору веде дорога загального користування, яка була побудована та облаштована зусиллями всіх співвласників вказаних будинків. У лютому 2016 року відповідач самовільно, без будь-яких дозволів Здолбунівської міської ради та згоди співвласників, встановив на дорозі спільного користування паркан та ворота із замком. Таке встановлення перешкоджає їй та іншим мешканцям у вільному проїзді до своїх помешкань та користуванні прибудинковою територією. На її неодноразові зауваження та прохання знести паркан та ворота відповідач не реагує. Такі дії відповідача є незаконними. Крім того, вона неодноразово зверталася до Здолбунівської міської ради із заявами про вжиття заходів реагування, та їй було рекомендовано звернутися до суду.

У зв'язку з наведеним позивач просила суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні прибудинковою територією будинків АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованого паркану та воріт і утриматись від вчинення дій, які перешкоджають позивачу у вільному доступі до її майна.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року, задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні співвласниками прибудинковою територією будинків № 7 та № 5, та знести за власний рахунок самочинно збудований паркан і ворота із вмонтованим навісним замком на АДРЕСА_1.

Судові рішення мотивовані тим, що своїми діями відповідач порушує право позивача як землекористувача загальною земельною ділянкою, та позбавляє її права вільного доступу до її житла.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що позивач не надала будь-яких належних документів, що вона є власником чи землекористувачем спірної земельної ділянки. Крім того, судами не встановлено цільове призначення земельної ділянки, тому висновки про те, що ця земельна ділянка є загального користування ґрунтується на припущенні. Таким чином ОСОБА_4 є неналежним позивачем, оскільки правом звернення з таким позовом має лише власник земельної ділянки, тобто Здолбунівська міська рада.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначала, що доводи касаційної скарги, щодо відсутності права звернення до суду з цим позовом, є помилковими, оскільки вона звернулася з цим позовом не як власник земельної ділянки, а як її землекористувач, і зазначала, що порушується її право користування та вільний доступ до її майна. У своє чергу відповідач не надав суду доказів, на якій правовій підставі він, без відповідних дозволів та погоджень, на земельній ділянці запасу побудував паркан та встановив ворота.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_5 є її сусідом та проживає на АДРЕСА_1

Відповідачем встановлено паркан та ворота із замком, які загороджують проїзд, що веде до квартири позивача та перешкоджає їй у вільному доступі до квартири і унеможливлює заїзд транспортного засобу. Іншого проїзду, яким могла б користуватися позивач немає.

Як убачається з матеріалів справи, позивач неодноразово зверталася із відповідними скаргами до Здолбунівської міської ради, Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області, Здолбунівської місцевої прокуратури.

Здолбунівською міською радою за зверненням ОСОБА_4 щодо неправомірних дій ОСОБА_5 складено протокол та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за встановлення на земельній ділянці загального користування огорожі без погодження з органом місцевого самоврядування (а. с. 19).

Постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року постанову Здолбунівської міської ради від 16 травня 2016 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_5 скасовано з тих підстав, що міська рада не надала доказів про належне повідомлення позивача про розгляд справи про адміністративне правопорушення (а. с. 70).

Відповідно до статті 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з частинами першою та другою статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Тобто, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом:

визнання прав;

відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

визнання угоди недійсною;

визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

відшкодування заподіяних збитків;

застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Допитаний в судовому засіданні спеціаліст-землевпорядник Здолбунівської міської ради підтвердив, що земельна ділянка, на якій відповідачем була споруджена огорожа, відноситься до земель запасу Здолбунівської міської ради та нікому у користування чи у власність не передавалася.

Таким чином, земельна ділянка, на якій споруджена огорожа, належить до земель комунальної власності, тобто Здолбунівської міської ради.

Судами також встановлено, що відповідачем не надано правовстановлюючих документів щодо права користування чи власті земельної ділянки, на якій ним зведено паркан та ворота. Також встановлено, що паркан було зведено без погодження з органами місцевого самоврядування.

Урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідач, самовільно встановивши паркан на земельній ділянці комунальної власності, чинить перешкоди у вільному доступі позивача до належного їй житла, добровільно знести збудований паркан та ворота відмовляється, тому суд обґрунтовано зобов'язав останнього знести споруджену огорожу за власний рахунок.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем є помилковими, оскільки вона звернулася з цим позовом не як власник земельної ділянки, а як її землекористувач, і зазначала, що порушується її право користування та вільний доступ до її майна.

Помилкове посилання судами, що спірна земельна ділянка, на якій відповідачем самовільно зведено паркан, є землею загального користування, а не запасу, на правильність висновків судів не впливає, оскільки ці землі є землями комунальної власності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи відповідача зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик