Ухвала

06 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 323/3724/18

провадження № 61-15988ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Кузнєцова В. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав споживача шляхом визнання угоди недійсною та стягнення коштів, отриманих за недійсною угодою,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Авто Просто» про захист прав споживача шляхом визнання угоди недійсною та стягнення коштів, отриманих за недійсною угодою.

Позовна заява мотивована тим, що 30 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто»укладено угоду № 345238, предметом якої було надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля. На позивача покладалися зобов`язання оплатити 100% ціни автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.

31 травня 2012 року ОСОБА_1 отримав автомобіль «Chery Аmulet», кузов № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, вартістю 75 120,00 грн згідно трьохстороннього договору від 25 травня 2012 року № 113112-Y01751 між ТОВ «Запоріжжя-Авто», ТОВ «Авто Просто» та ним. Всього позивач сплатив ТОВ «Авто Просто» 123 609,84 грн, що значно перевищує повну вартість автомобіля.

20 липня 2018 року з листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ОСОБА_1 дізнався, що на час укладання спірної угоди між сторонами, ТОВ «Авто Просто» не мало відповідної ліцензії щодо надання фінансових послуг та не мало статусу фінансової установи на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (не було зареєстроване як фінансова установа).

Оскільки представники ТОВ «Авто Просто» на час укладання угоди приховали від нього цей факт, а про порушення своїх прав шляхом незаконного отримання відповідачем від нього платежів за незаконні послуги і про те, що відповідач не мав права здійснювати вищезазначену фінансову діяльність, ОСОБА_1 дізнався лише 20 липня 2018 року, вважає, що строк позовної давності ним не пропущений.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсними угоду від 30 грудня 2010 року № 345238 та додатки до неї №№ 1, 2, 3, 4, 5, укладені між ним та ТОВ «Авто Просто», а також застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача різницю між фактично сплаченими коштами за угодою та вартістю автомобіля у сумі 48 489,84 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 08 липня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

У відповідності до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у даній справі є майнова вимога про стягнення частини коштів, отриманих за недійсною угодою, ціна якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому в цій частині справа є малозначною у силу закону, а також немайнова вимога про визнання угоди недійсною, в частині якої суд визнає дану справу справою незначної складності та такою, що не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

При цьому касаційна скарга не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав споживача шляхом визнання угоди недійсною та стягнення коштів, отриманих за недійсною угодою.

Додані до скарги матеріали повернути заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. О. Кузнєцов