Ухвала

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 242/4741/16-ц

провадження № 61-7629св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Селидівське міське управління юстиції у Донецькій області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Космачевської Т. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області про стягнення судових витрат та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у ВДВС Селидівського МУЮ Донецької області перебуває на виконанні виконавчий лист, виданий Київським районним судом м. Донецька 01 червня 1993 року, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язаний повернути йому борг.

До цього часу через незаконні дії ВДВС Селидівського МУЮ Донецької області рішення Київського районного суду м. Донецька не виконано. У зв`язку із чим він був вимушений звертатися зі скаргою на дії Селидівського МУЮ Донецької області.

Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 16 березня 2012 року ОСОБА_1 задоволена. Визнано, що діями ВДВС Селидівського МУЮ Донецької області порушені його права. Для звернення зі скаргою до суду позивач був змушений користуватися послугами адвоката. За одержання правової допомоги позивач сплатив грошові кошти у розмірі 26 435 російських рублів, що еквівалентно 6 608 грн.

Також через незаконні дії ВДВС Селидівського МУЮ Донецької області йому завдано моральних страждань з приводу неможливості протягом більше 20 років отримати свої гроші. Моральні страждання виразилися у нервозності, безпорадності, у небажанні виконати рішення суду.

ОСОБА_1 просив стягнути з ВДВС Селидівського міського МУЮ Донецької області:

- витрати на оплату правової допомоги у розмірі 6 608 грн;

- компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2016 року замінено первісного відповідача - ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області на належного - Селидівський МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області.

Рішенням Селидівський міський суд Донецької області від 23 грудня 2016 року у складі судді: Владимирської І. М., у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що достатніх доказів для підтвердження того факту, що позивач звертаючись до Київського районного суду м. Донецька з відповідною заявою (скаргою) до ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області, скористався послугами фахівця у галузі права, сплативши за його послуги суму коштів у розмірі 6 608 грн, позивачем не надано, а надані довідка та квитанція до касового ордеру не приймаються до уваги судом, оскільки його скарга була задоволена 16 березня 2012 року, а подані документи датовані 05 квітням 2012 року та 18 травням 2013 року, тобто гроші були сплачені після розгляду скарги. Крім того ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 16 березня 2012 року задоволено скаргу позивача, тому відновлення його порушеного права є достатньою компенсацією завдання позивачу шкоди, у зв`язку із цим суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для компенсації моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Селидівського міського суду від 23 грудня 2016 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у спорі, де відповідачем є орган державної влади необхідно у передбаченому процесуальним законом порядку вирішити питання про залучення до розгляду справи відповідного територіального органу Державної казначейської служби України. Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області , суд першої інстанції розглянув справу без вирішення питання про залучення до участі у справі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України. Незалучення до розгляду справи відповідного територіального органу Державної казначейської служби України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів з відповідного органу державної влади.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у компенсації моральної шкоди, оскільки незаконність дій відповідача встановлена рішенням суду. ОСОБА_1 зазначає, що орган державного казначейства України не порушував його прав, а тому не повинен бути відповідачем у справі. Вказує, що рішення Київського районного суду м. Донецька від 16 березня 2012 року вступило у законну силу, оскільки жодна зі сторін не зверталася із апеляційною скаргою на нього. Зазначає, що надав належні та допустимі докази понесення витрат на правову допомогу, проте суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у їх стягненні.

У липні 2019 року Селидівське міське управління юстиції у Донецькій області надало відзив на касаційну скаргу, в якому вказує про безпідставність доводів касаційної скарги. Відзив мотивований тим, що виконавче провадження № 30377788 є виконаним.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.

Суди встановили, що ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 16 березня 2012 року скарга ОСОБА_1 на неправомірні дії ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області задоволена та встановлено, що ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області неналежним чином виконувалось судове рішення від 19 травня 1993 року Київського районного суду м. Донецька щодо стягнення на користь позивача грошових коштів.

При відмові у компенсації моральної шкоди суд першої інстанції зробив висновок, що ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 16 березня 2012 року задоволено скаргу позивача, тому відновлення його порушеного права є достатньою компенсацією завдання позивачу шкоди.

При скасуванні рішення суд першої інстанції та ухваленні нового про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції зазначив, що у спорі, де відповідачем є орган державної влади необхідно у передбаченому процесуальним законом порядку вирішити питання про залучення до розгляду справи відповідного територіального органу Державної казначейської служби України. Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області , суд першої інстанції розглянув справу без вирішення питання про залучення до участі у справі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України. Незалучення до розгляду справи відповідного територіального органу Державної казначейської служби України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів з відповідного органу державної влади.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17 зроблено висновок, що: «в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної, рішеннями, діями (бездіяльністю) державного виконавця відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України».

Згідно частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Сам по собі факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди було необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунку у грошових коштах відповідного суб`єкта.

Варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою. Наприклад:

(1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14 (провадження № 61-6825св18) зроблено висновок про необхідність стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. При цьому колегія суддів вказала, що:

«ураховуючи те, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України, висновки судів попередніх інстанцій щодо стягнення коштів із Державного бюджету України через головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області є помилковими, оскільки територіальні органи Державної казначейської служби України не мають права на списання коштів з Державного бюджету для компенсації заподіяної шкоди».

(2) у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що: «відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету)».

(3) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 вказав, що: «суди попередніх інстанцій вірно зазначили, що відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету. Тобто, кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України. Водночас, відповідно до вимог процесуального законодавства резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей щодо органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення».

(4) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц (провадження № 61-3767св18) колегія суддів зробила висновок, що Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області не уособлює Державний бюджет України чи Державну казначейську службу України, а є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. При цьому колегія суддів зазначила, що:

«[…] при встановлені дійсного спричинення шкоди ОСОБА_3 стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ). Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, Головне управління Національної поліції в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, у разі дійсного її заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань».

(5) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 (провадження № 61-31364св18) вказано, що: «представництво інтересів держави у судах України забезпечує Міністерство юстиції України (пункт 3 Положення про Міністерство юстиції України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228). Такого правового висновку щодо застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18). Зважаючи на наведене, у разі тривалого невиконання судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, яким у цьому випадку є Пенсійний Фонд України, вимога про відшкодування шкоди має бути заявлена також до держави Україна в особі Міністерства юстиції України. У справі, яка переглядається, ОСОБА_4 пред`явив вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, яке відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року було зобов`язано здійснити перерахунок пенсії, та до управління ДВС Головного ТУЮ у Миколаївській області, яким примусово виконувалось зазначене судове рішення. Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана з вини виконавчої служби чи (та) особами виконавчої служби відшкодовується державою лише у випадках визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Крім того, пред`явлення вимог лише до органу виконавчої служби та органу Пенсійного фонду України без залучення до участі в справі Державної казначейської служби України у випадку задоволення позову унеможливлює стягнення відшкодування шкоди з держави». Таким чином у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 (провадження № 61-31364св18) колегія суддів зробила висновок, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяною державою є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та Державна казначейська служба України.

(6) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2019 року в справі № 910/17999/17 вказано, що:

«особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень Цивільного кодексу України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є Головне управління державної фіскальної служби в Одеській області, як особа, відповідальна у за збереження та повернення вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду»;

(6) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката залишила без змін. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що: «вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги ОСОБА_5 про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. Підставно суд стягнув і 3 000 грн на правову допомогу». Разом із тим аналіз рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 травня 2018 року свідчить, що цим рішенням стягнуто із Чернігівського ОУПФУ на користь ОСОБА_5 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 3 000 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката». Тобто, Велика Палата Верховного Суду фактично погодилася із висновками судів про можливість стягнення шкоди безпосередньо із органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) вона завдана.

Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

За таких обставин, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, колегія суддів вважає наявними підстави для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17 та вказівки про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Тому колегія суддів вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою та визначення належного відповідача для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись статтями 260, 403, 404,підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 242/4741/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області про стягнення судових витрат та компенсації моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук