КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/8279/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Хоменко В.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним через нечесну підприємницьку практику, -

у с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року позивач пред`явив позов до відповідача, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № ML-008/374/2007 від 04.10.2007 року, укладений між ним та банком. Зазначав, що 04.10.2007 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-008/374/2007, відповідно до умов якого він отримав кредит в розмірі 100 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з датою остаточного повернення - 04.10.2030 року та сплатою процентів за процентною ставкою, що складається з фіксованої ставки 4,49% річних та процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк на 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору - FIDR. Банк в односторонньому порядку та на власний розсуд почав збільшувати значення FIDR, що призвело до збільшення процентної ставки за кредитним договором, що є нечесною підприємницькою практикою з огляду на те, що його тим самим було введено в оману щодо визначення поняття FIDR, що, як виявилось, спотворило його уявлення про порядок визначення плати за кредит у наступних роках, тому просив визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Уважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим та ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що в матеріалах справи відсутнє письмове підтвердження позивача щодо ознайомлення з інформацією банку згідно п. 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, зокрема відповідач перед укладанням кредитного договору не надав роз`яснення позивачу щодо FIDR, з якого часу для вкладу строком на 366 днів будуть визначатися «особливі відсоткові ставки» в залежності від яких умов розміщення вкладу. Вважає, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору банком не було дотримано вимог діючого законодавства, не було надано позивачу, як споживачу, усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування , а отримана ним інформація щодо умов кредитування була недостатньою для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг.

Заслухавши доповідь судді,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції установлено, що 04.10.2007 року сторонами у справі був укладений кредитний договір № ML-008/374/2007, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в розмірі 100 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з датою остаточного повернення - 04.10.2030 року та сплатою процентів за процентною ставкою, що складається з фіксованої ставки 4,49% річних та процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк на 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору - FIDR (а.с. 6-10).

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що його кожний аркуш засвідчений підписом позивача та представника банку, тобто при його укладенні позивачознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору.

Тобто, укладений сторонами кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач отримав кредит та зобов`язався повернути його банку відповідно до умов кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору сторонами виконувалися.

Згідно зч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову,суд першої інстанції виходив з того,що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору та при укладенні договору сторони усвідомлювали, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і підстави,передбачені законом для визнання його недійсним відсутні.

Колегія суддів уважає такий висновок суду першої інстанції відповідним обставинам справи та вимогам закону, що регулює правовідносини,які виникли між сторонами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналіз наведених норм Закону дає підстави вважати,що при укладенні договору сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладаючи правочин, сторони повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов законодавства України про захист прав споживачів через вчинення дій, які є нечесною підприємницькою практикою, зокрема, в частині встановлення процентної ставки за користування кредитом в залежності від значення FIDR, збільшення якого банком в односторонньому порядку та на власний розсуд призвело до збільшення процентної ставки за кредитним договором, чим його було введено в оману щодо визначення поняття FIDR та спотворило його уявлення про порядок визначення плати за кредит у наступних роках.

Разом з тим позивачем не надано належних та допустимих доказів та в апеляційній скарзі на такі не вказано, на підтвердження обставин недійсності спірного договору, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони.

У п.3 кредитного договору №ML-008/374/2007 від 04 жовтня 2007 року та в п1.4 частини №2 цього ж договору чітко зазначено,що виключає інше тлумачення, про домовленість сторін щодо розрахунку процентів за користування кредитом з використанням плаваючої процентної ставки,яка складається з фіксованої процентної ставки у розмірі 4,49 відсотків річних та FIDR. При цьому у вказаних пунктах йдеться про детальне роз`яснення щодо порядку застосування ставки FIDR.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається,що позивач розумів зміст даного пункту кредитного договору та погодився з ним в момент його укладення,але його не влаштовує на даний час наслідки застосування цієї умови кредитного договору, які на його думку є зловживанням банком своїм правом щодо встановлення і зміни відсоткових ставок,а відтак він був введений в оману неправдивою,неточною та неповною інформацією,щодо визначення поняття FIDR, як процентну ставку по строковим депозитам фізичних осіб у валюті (долар США) що розміщені у банку на строк в 366 днів,уникнувши роз`яснень щодо особливих умов розміщення даного виду депозиту,можливість появи (*) стосовно вкладу на 366 днів,про що він не міг знати.

Колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги позивачем надуманими,які направлені на уникнення від виконання взятих за вказаним кредитним договором зобов`язань та невиконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2016 року,яке залишено без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.02.2017 року, в частині стягнення з нього на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 87 095,07 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом -72 463,68 доларів США та з заборгованості за процентами - 14631,39 доларів США.

Указаним рішенням встановлено правильність нарахування заборгованості за кредитним договором як по тілу кредиту так і за процентами.

Як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Дії сторін в момент підписання правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і подальше виконання ними його умов свідчить про дотримання частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділом 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, якими встановлено умови, яких мають дотримуватися кредитодавець та споживач перед укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо недоведеності позивачем які саме прояви нечесної підприємницької діяльності з боку банку існували при укладенні договору та застосовані до позивача, якими саме діями відповідач змушував позивача укласти кредитний договір на умовах, викладених у ньому, та які саме дії, які в розумінні вимог ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» можна було б вважати агресивними, і які впливають на законність укладеного договору, вчинив відповідач при його підписанні.

Посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права,як на безумовну підставу до скасування рішення,колегією суддів не встановлено.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність рішення суду першої інстанції та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук