Дата документу 04.09.2019 Справа № 335/2558/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2558/19 Головуючий у 1 інстанції Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/2471/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором.

В обґрунтування позову зазначав, що 13.05.2015 року між ним, як фізичною особою-підприємцем, та ОСОБА_2 , як фізичною особою підприємцем, був укладений в усній формі договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач передав ОСОБА_2 , а остання прийняла товар вартістю 6 020 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною накладною.

10.04.2018 року він звернувся до ОСОБА_2 з усною вимогою щодо оплати чи повернення в повному обсязі отриманого товару, а 03.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача вже з письмовою аналогічною вимогою.

Проте, відповідач вказані вимоги проігнорувала, товар не повернула, грошові кошти на поточний рахунок позивача не перерахувала, чим порушила положення ч. 2 статті 530 ЦК України.

Враховуючи, що відповідач не сплачує заборгованість за договором від 13.05.2015 року, просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь суму основного боргу у розмірі 6 020 грн. 00 коп., пеню за прострочення основного боргу, що становить 52 дні у розмірі 25 грн. 73 коп. та 3 % річних у розмірі 25 грн. 73 коп., що загалом становить 6 071 грн. 46 коп. та понесені ним судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не вірно визначено строк позовної давності, оскільки у договорі купівлі-продажу не була зазначена дата обов`язку відповідача з негайної оплати отриманого товару, а товар передавався на реалізацію з оплатою після продажу товару. Позивач 03.01.2019 року звернувся до відповідача з вимогою оплати товару, однак отримав усну відмову в оплаті отриманого товару, тому в цей же день 03.01.2019 року звернувся з письмовою вимогою оплатити чи повернути в повному обсязі отриманий відповідачем товар. Однак, відповідач товар не повернув та у семиденний термін грошові кошти за отриманий товар у сумі 6020 грн. на поточний рахунок позивача не перерахував, чим порушив положення ч.2 ст. 530 ЦК України. Ніяких доказів про оплату отриманого товару Відповідач суду не надав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13.05.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали в усній формі договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 з одного боку передав, а ОСОБА_2 , з іншого боку, прийняла товар вартістю 6 020 грн. 00 коп., найменування якого, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна якого була визначена сторонами у товарній накладній № 1/05 від 13.05.2015 року (а.с.8).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що усний договір, що був укладений 13.05.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 угода від 13.05.2015 року за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якої вбачається факт отримання відповідачем в борг товару, загальною вартістю 6 020 грн. 00 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною № 1/05 від 13.05.2015 року.

Розписки від позивача про повернення йому заборгованості по договору купівлі-продажу від 13.05.2015 року грошових коштів або інші докази: переводи, квитанції, чеки тощо сторонами до суду першої та апеляційної інстанції надано не було, з огляду на що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .

За приписами статей 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що 02 травня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про застосування позовної давності (а.с.32).

У відповідності до роз`яснень викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільний справі», установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з тих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до п.1 ст. 32 Конвенції, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 знав про порушення свого цивільного права з 13.05.2015 року, але звернувся до суду за захистом своїх прав по грошовому зобов`язанню лише 04.03.2019 року.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором від 13.05.2015 року, з пропуском строку позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: