КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9225/2019 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 серпня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» про захист прав споживача, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за отримані послуги.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору № 49 від 23 червня 2008 року про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території відповідач зобов`язався сплачувати позивачу грошові кошти у розмірі 287,00 грн. за утримання та експлуатацію стоянки.

Однак відповідач свої зобов`язання передбачені вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого за період з 01 лютого 2012 року по 31 червня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 3 623,00 грн., яку просив суд стягнути.

03 листопада 2016 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» про захист прав споживача прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги.

Свої вимоги мотивував тим, що 23 червня 2008 року між сторонами укладено договір № 49 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території.

Протягом строку дії Договору не здійснюється ремонт приміщень, внаслідок чого на стінах обсипалась штукатурка та утворився грибок, зіпсувалось покриття проїжджої частини стоянки та утворились ями.

Протягом року (з серпня 2015 року) не усунуті наслідки прориву каналізації при в`їзді на стоянку та другого під`їзду будинку АДРЕСА_1 . Також позивач не надає послуги по здійсненню паркування та видачі транспортних засобів, касове обслуговування, водопостачання, належне прибирання і ремонт.

Просив захистити права споживача шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» усунути порушення умов Договору про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території.

01 листопада 2017 року позовна заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за отримані послуги залишено без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 03 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» про захист прав споживача відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , 20 травня 2019 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач за зустрічним позовом посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, крім того зазначив, що судом першої інстанції не вірно було оцінено покази свідка, який з посиланням на обставини та докази у справі підтвердив порушення прав споживача у відповідні періоди.

Тому просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 червня 2008 року між ОСОБА_1 , який є власником машино-місця №10 (Блок Б), розташованого в підземній автостоянці по АДРЕСА_1 , та ТОВ «Ліко-житлосервіс» укладено договір №49 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території.

Також, судом першої інстанції встановлено, що для обслуговування підземної автостоянки, утримання її у належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів) ТОВ «Ліко-житлосервіс» укладено ряд відповідних договорів з підрядними організаціями, зокрема, щодо постачання електроенергії, забезпечення цілодобової охорони та організації контрольно- пропускного посту, технічного обслуговування, технічного обслуговування та ремонту системи протипожежної безпеки, надання послуг з прибирання, надання послуг зв`язку та ін.

Крім того, судом першої інстанції досліджено надані ТОВ «Ліко-житлосервіс» відповіді на заяви ОСОБА_1 (а.с. 104, 105, 106, 107, 108, том 1); акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) (а.с.123-217, том 1, (а.с. 130-150, том 3); акти про використані матеріали під час прибирання паркінгу та видаткові накладні за 2011-2012 роки (а.с.90-124, том 3); витяг з журналу реєстрації виїзду та в`їзду автотранспорту по блоку Б (а.с.76-79, том 4) тощо.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 будь-яких актів- претензій про неналежне надання або ненадання ТОВ «Ліко-житлосервіс» послуг не складено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» про захист прав споживача, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будь-які акти-претензії про неналежне надання або ненадання послуг ТОВ «Ліко-житлосервіс» складалися, в показаннях свідка ОСОБА_2 відсутні відомості щодо дати виявлення порушень та чим це підтверджується, то факт неналежного надання послуг є недоведеним.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Пунктом 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Предметом регулювання Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до п.5 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою № 115 від 22 січня 1996 року Кабінету Міністрів України При в`їзді на автостоянку встановлюється щит із схемою руху транспортних засобів, нумерацією місць, планом термінової евакуації транспортних засобів та інформацією про розпорядок роботи автостоянки і тарифи за надання послуг, а на території автостоянки вивішуються або наносяться на проїжджій частині необхідні показники й нумерація місць. На автостоянках з гаражами номери єдиного зразка наносяться на воротах, а гаражі фарбуються або усі в один колір, або за рядами.

Пунктом 10 цих Правил встановлено, що здавання транспортного засобу на автостоянку провадиться: власником, а також особою, яка має оформлене відповідно до законодавства доручення на право користування (або) розпоряджання даним транспортним засобом;водієм транспортного засобу, що належить суб`єкту господарської діяльності, за умови наявності відповідно оформлених документів.

Під час здавання транспортного засобу на автостоянку його володілець зобов`язаний пред`явити черговому приймальнику документи, що посвідчують його особу, та реєстраційні документи на транспортний засіб, а також страховий поліс, якщо транспортний засіб застрахований (п.11).

Під час оформлення приймання на зберігання черговий приймальник вносить необхідні дані про володільця транспортного засобу і транспортний засіб до відповідного журналу обліку транспортних засобів і розписується в ньому. Володільцеві транспортного засобу, прийнятого на довготермінове зберігання, видається перепустка за встановленим зразком. У разі здавання на зберігання транспортного засобу з аварійними пошкодженнями, він може бути прийнятий на зберігання після реєстрації у журналі обліку транспортних засобів з пошкодженнями та некомплектних, з зазначенням характеру пошкодження, часу в`їзду на автостоянку, марки і номера транспортного засобу та прізвища власника (п.12).

Відповідно до п. 15 цих Правил плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляється за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, з видачею квитанції чи касового чека.

За приписами статті 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), у разі порушення виконавцем умов договору, споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором.

Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді.

При цьому судом першої інстанції вірно встановлено, що в порушення приписів статті 18 цього Закону щодо виклику споживачем у разі порушення виконавцем умов договору представника для складення та підписання акта-претензії, в якому зазначаються строки, види, показники порушень, ОСОБА_1 обмежився лише заявами про порушення умов Договору.

Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Отже, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що судом першої інстанції надано належну оцінку доказам і вірно встановлено, що з урахуванням встановлених обставин справи позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та такими, що спростовуються фактичними обставинами і матеріалами справи, суперечать діючому законодавству і не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а прийняте рішення суду першої інстанціїє законним і обґрунтованим та таким, що в повній мірі відповідає Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини як джерела права, Конституції України, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

А.С. Сержанюк