ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року

м.Суми

Справа №591/519/19

Номер провадження 22-ц/816/3974/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Сумської міської ради Якименко Ольги Ігорівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 травня 2019 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 30 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись з позовом до Сумської міської ради, вимоги якого уточнили (а.с. 43 -46), про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1341 га з кадастровим номером :01:003:0046 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, ОСОБА_1 . звернув увагу на ту обставину, що суд першої інстанції помилково вважав, що як на правову підставу щодо заявлених позовних вимог позивачі послались на ч. 2 ст. 120 ЗК України, оскільки насправді за захистом свого порушеного права вони звернулись до суду, керуючись вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України. Крім того, позивач не погодився з висновком суду про те, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності, так як право власності на землю у відповідача припинилося на підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України. У той же час, як вказав заявник апеляційної скарги, місцевий суд не взяв до уваги тієї обставини, що норми ст. 120 ЗК України регулюють відносини щодо переходу права на земельну ділянку у випадку набуття права власності на нерухоме майно, що знаходиться на ділянці, тому суд при вирішенні справи безпідставно послався на ст. ст. 81 та 116 ЗК України, якими встановлений загальний порядок набуття права власності на землю. Ураховуючи викладене, позивач вважає, що набув право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки одночасно з набуттям права власності на будівлю, що розташована на ній незалежно від будь - яких подальших дій щодо оформлення права на земельну ділянку, що також підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 листопада 2014 року та Договором про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності від 15 червня 2016 року. Крім того, ОСОБА_1 вказав на помилковість висновку суду про те, що у попереднього власника нежитлового приміщення ЗАТ фірма Зодіак спірна земельна ділянка перебувала у користуванні, оскільки, як він вважає, товариство мало право власності на земельну ділянку на підставі ч. 1 ст. 120 та ст. 119 ЗК України, ураховуючи, що проект землевпорядної документації на той час не був розроблений, межі ділянки не встановлювались і кадастровий номер їй не був присвоєний, тому, на його думку, не можна стверджувати, що спірна земельні ділянка перебувала у користуванні, тим більше, що відповідно до ст. 92 ЗК України ЗАТ фірма Зодіак не мала права постійного користування земельною ділянкою.

Позивач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Також, у відзиві позивач ОСОБА_2 підтримав клопотання іншого позивача ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати докази того, що ЗАТ фірма «Зодіак» мала в користуванні земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ділянка 5 ) м . Суми. Крім того, вказаний позивач у відзиві на апеляційну скаргу фактично підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 . При цьому, він послався на ту обставину, що розглядаючи дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд не врахував тих обставин, що справа не є малозначною та становить значний суспільний інтерес.

Відповідач Сумська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, міська рада зазначила, що попереднім власником об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення було ЗАТ фірма «Зодіак», у якого не було права власності на спірну земельну ділянку, а лише право користування нею, тому товариство не могло передати право власності на спірну земельну ділянку позивачам. Ураховуючи викладене, відповідач погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги та представника відповідача Сумської міської ради Якименко О.І. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками по 1/2 частині нежитлового приміщення загальною площею 2341,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності за № 29247388 від 10 листопада 2014 року та Договором про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності (а.с. 7, 8 - 12).

Вищевказане нежитлове приміщення розташоване на спірній земельній ділянці загальною площею 0,1341 га з кадастровим номером :01:003:0046 , що перебуває в комунальній власності та має цільове призначення: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.18 - 22).

Відповідно до договору оренди від 13 квітня 2016 року та додаткової угоди від 21 червня 2018 року позивачі є орендарями спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 строком до 27 січня 2021 року (а.с. 13 - 17).

Із заяви від 24 листопада 2017 року вбачається, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зверталися до Сумської міської ради та просили передати їм безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,1341 га з кадастровим номером :01:003:0046 по АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Листом від 28 листопада 2017 року за № КО-06.01-21/3563 заявникам було надано роз`яснення про те, що безоплатне надання у власність земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення не передбачено діючи законодавством України (а.с. 26).

З аналогічною заявою щодо передачі спірної земельної ділянки у спільну часткову власність позивачі звертались до відповідача і 18 вересня 2018 року (а.с. 27).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вважали, що на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України вони з 10 листопада 2014 року набули право власності на спірну земельну ділянку, тобто одночасно з набуттям права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , оскільки попередньому власнику вказаного приміщення, на їх думку, належала на праві власності і земля, на якій розташоване нерухоме майно, однак, відповідач Сумська міська рада безпідставно не визнав їх права власності.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до позивачів, як до нових власників нежитлового приміщення, перейшло право на спірну земельну ділянку на тих умовах, на яких вона належала попередньому власнику нежитлового приміщення, тобто на умовах користування. Крім того, як вказав суд, право користування позивачів на спірну земельну ділянку закріплено в договорі оренди землі, який є чинним та не визнавався недійсним у встановленому законом порядку. Отже, суд у даній справі вважав, що позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 13, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України йдеться про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, за загальними правилами, закріпленими у ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки пропорційно до їх часток у праві власності на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Разом з тим, позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що попередньому власнику нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до відчуження вказаного нерухомого майна, тобто до 10 листопада 2014 року, спірна земельна ділянка належала на праві власності. Зокрема, з матеріалів даної справи вбачається, що здійснена державна реєстрація земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під розміщеним офісним приміщенням та культурно - спортивним комплексом з кадастровим номером :01:003:0046 , загальною площею 0,1341 га, що перебуває в комунальній власності та має цільове призначення: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови відбулася 28 травня 2015 року (а.с. 20).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про належність спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 попередньому власнику нежитлового приміщення ЗАТ фірма Зодіак, апеляційним судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу державного майна на аукціоні за № 70 від 11 червня 1996 року у п. 6 передбачено, що продавець зобов`язаний: передати покупцеві об`єкт приватизації в установлений в договорі термін; у разі необхідності сприяти покупцеві в переоформленні документів на право користування земельною ділянкою; повідомляти покупця в разі несвоєчасного внесення платежів за об`єкт приватизації, тобто, що представництво Фонду державного майна в м. Суми зобов`язалось сприяти товариству покупців трудового колективу державного колективного підприємства «Зодіак» в переоформленні документів на право користування земельною ділянкою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до позивачів, як до нових власників нежитлового приміщення, перейшло право на спірну земельну ділянку на умовах, на яких вона належала попередньому власнику того нежилого приміщення, тобто на умовах користування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що проект землеустрою земельної ділянки під розміщеним офісним приміщенням та культурно - спортивним комплексом з кадастровим номером :01:003:0046 , загальною площею 0,1341 га був затверджений рішенням Сумської міської ради № 264-МР від 27 січня 2016 (а.с. 79), тобто після набуття позивачами права власності на будівлю (10 листопада 2014 року), яка розміщена на спірній земельній ділянці, не дає підстав стверджувати, що вона належала на праві власності колишньому власнику приміщення ЗАТ фірма Зодіак, оскільки у матеріалах даної справи відсутні докази на підтвердження того, що спірне майно було об`єктом права власності вказаної фірми до відчуження його позивачам, а також необхідно врахувати і те, що відведення земельної ділянки у користування повинно було проводитись з обов`язковим розробленням проекту землеустрою.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі за № 2-825/10 звернула увагу на ту обставину, що вирішення питання про передачу у власність чи надання у користування земельних ділянок із земель комунальної власності є дискреційним повноваженням органу місцевого самоврядування відповідно до вимог статей 12, 116, 118 ЗК України.

Отже, Сумська міська рада, діючи в межах своїх повноважень, передала спірну земельну ділянку комунальної власності для будівництва та обслуговування будівель громадської забудови у користування позивачам, що підтверджується договором оренди землі від 13 квітня 2016 року, який є нині чинним.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд безпідставно послався на ст. ст. 81 та 116 ЗК України не можуть бути підставою для її задоволення та скасування рішення суду, оскільки вказані норми Закону регулюють підстави набуття громадянами права власності на земельні ділянки, у тому числі із земель комунальної власності, тому суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права.

Та обставина, що суд в описовій частині рішення послався на ч. 2 ст. 120 ЗК України, а не ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, як на правову підставу позовних вимог не дає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги, оскільки суд, вирішуючи справу, з`ясував обставини справи та належним чином перевірив доводи позивачів про порушення їх майнових прав щодо спірної земельної ділянки та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

У той же час, колегія суддів звертає увагу на факт порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, про що також вказав позивач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , так як суд розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки вона не є малозначною (ч.ч. 1, 4 п. 5 ст. 274 ЦПК України), ураховуючи, що згідно висновку про експертну грошову оцінку вказаної спірної земельної ділянки станом на березень 2019 року її ринкова вартість становить 513784,00 грн (а.с. 47).

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права, але з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому таке судове рішення необхідно скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Отже, апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 травня 2019 року у даній справі скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук