ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12244/18

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/985/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Бечка Є.М., Харечко Л.К.,

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Комунальне підприємство «Чернігівське тролейбусне управління»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі (суддя Логвіна Т.В.), ухвалене об 11 год. 30 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 20 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати протиправним та скасувати наказ Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» (далі - КП «Чернігівське тролейбусне управління») №181-к від 12.10.2018 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 12.10.2018 року; поновити позивача на роботі в КП «Чернігівське тролейбусне управління», починаючи з 13.10.2018 року, одночасно прийняти інші рішення, що покладені на суд, згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, а також ч.1 ст.430 ЦПК України. Позов мотивовано тим, що оспорюваним наказом позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі написаної нею 12.10.2018 року заяви. ОСОБА_1 вказувала, що роботодавець зобов`язаний був звільнити її з роботи через два тижні після отримання заяви про звільнення за власним бажанням, а після отримання заяви про відкликання заяви про звільнення - взагалі позбавився повноважень звільняти позивача з роботи за її ініціативою. За доводами позивача, відповідач видав наказ про її звільнення протиправно, у зв`язку з чим вона повинна бути поновлена на роботі з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсувати моральну шкоду заподіяну незаконним звільненням.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що стаття 38 КЗпП України не містить заборони для роботодавця та працівника, як сторін трудового договору, домовитися про будь-який інший строк звільнення, після подання працівником заяви про це, в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини такого звільнення. Також судом враховано, що з 12.10.2018 року позивачка жодного разу не з`явилась на роботі, що свідчить про розуміння нею того факту, що її було звільнено з 12.10.2018 р., без обов`язку відпрацювати два тижні, а також відповідало її волевиявленню припинити трудові відносини з відповідачем з 12.10.2018 р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що роботодавець за законом не наділений повноваженнями на власний розсуд переносити, змінювати дату звільнення працівника за власним бажанням, ніж дата, що визначається законом, тобто звільнення працівника відбувається або за загальним правилом - через два тижні з моменту, коли працівник письмово повідомив роботодавця про звільнення за власним бажанням, або за спеціальним правилом - у дату, що визначає безпосередньо працівник, проте за наявності встановлених законом обставин, які надають працівнику право самостійно обирати дату звільнення за власним бажанням. У даному спорі позивачку звільнили 12.10.2018 року заднім числом, 11.10ю2018 року ( з 12.10.2018 року), що є також не припустимим. ОСОБА_1 вказує, що її вимога звільнити за власним бажанням з 12.10.2018 року була незаконною, такою, що не могла бути задоволена роботодавцем. Також, за доводами позивача, суд не врахував, що після видачі оспорюваного наказу вона була позбавлена обов`язку виходити на роботу як така, що вже звільнена з роботи, тому обставина невиходу на роботу не узаконює наказ про звільнення. Крім того, ОСОБА_1 посилається, що суд неповністю встановив обставини, які підлягали встановленню, зокрема не встановив розмір середньоденного заробітку позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Чернігівське тролейбусне управління» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, а також стягнути з позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2200 грн. Відповідач вказує, що 12.10.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення її з посади кондуктора громадського транспорту за угодою сторін з підстави погіршення стану здоров`я, жодних підтверджуючих документів нею надано не було, тому їй було відмовлено у звільненні за угодою сторін. У той же день ОСОБА_1 , забравши першу заяву, написала іншу заяву про звільнення за власним бажанням з 12.10.2018 року. Роботодавець заяву задовольнив і видав наказ №181-к про припинення трудового договору з позивачем. За доводами КП «Чернігівське тролейбусне управління», враховуючи, що заява позивача про залишення без розгляду заяви про звільнення за власним бажанням була отримана відповідачем 17.10.2018 року, тобто вже після видання наказу про її звільнення, а також те, що в заяві про звільнення з роботи за власним бажанням вказана дата звільнення, а тому, виходячи з положень ст.38 КЗпП України, відкликати таку заяву можна тільки до цієї дати, то у відповідача були відсутні підстави для її задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 з 27.03.2012 року працювала кондуктором громадського транспорту в КП «Чернігівське тролейбусне управління», проти чого сторони не заперечують.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за власним бажанням з 12.10.2018 року (а.с.3).

Згідно наказу КП «Чернігівське тролейбусне управління» №181-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) звільнено 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 кондуктора громадського транспорту за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.10.2018 року (а.с.68).

12 жовтня 2018 року позивач направила на адресу відповідача заяву, в якій відкликала свою другу заяву про звільнення за власним бажанням і залишала в силі першу заяву про звільнення за угодою сторін (а.с.69). Вказану заяву було отримано КП «Чернігівське тролейбусне управління» 17.10.2018 року, тобто вже після видачі наказу про звільнення позивача.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та роботодавцем з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Як встановлено судом, позивач власноруч написала заяву про звільнення її за власним бажанням, будь-яких доказів про подання такої заяви під примусом адміністрації підприємства позивачем не надано, заява про звільнення подана позивачем 12 жовтня 2018 року із зазначенням дати, з якої вона просить її звільнити - з 12 жовтня 2018 року.

Враховуючи, що заява ОСОБА_1 містить конкретну дату звільнення, то у даному випадку застосування двотижневого строку перед звільненням є не обов`язком, а правом роботодавця, яким він не скористався, натомість видавши наказ про звільнення з дати, про яку просила працівник.

При цьому позивачем не надано доказів, що КП «Чернігівське тролейбусне управління» відмовилося реєструвати її заяву про відкликання заяви про звільнення.

Доводи ОСОБА_1 щодо обов`язковості наявності обставин, які дозволяють працівнику звільнитися саме в той день, який бажає працівник, ґрунтуються на невірному тлумаченні положень ст.38 КЗпП України, відповідно посилання на некоректність зазначення в заяві про звільнення за власним бажанням дати звільнення не можуть бути прийняті судом до уваги.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що її звільнено «заднім числом».

Так, дійсно відповідно до п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 12 жовтня 2018 року фактично була відсутня на своєму робочому місці, вона була присутня за місцем знаходження адміністрації роботодавця, про що свідчить її власноручно написана і подана особисто заява про звільнення. При цьому роботодавець не зобов`язував позивача 12 жовтня 2018 року здійснювати свої функціональні обов`язки, що є його волевиявленням і не суперечить вимогам чинного трудового законодавства.

ОСОБА_1 не заперечує, що з 13 жовтня 2018 року вона на роботу не виходила, тобто після ознайомлення з наказом про звільнення позивач усунулася від продовження виконання своїх посадових обов`язків, і будь-які докази перешкоджання їй у продовженні роботи в матеріалах справи відсутні, а отже умови ч. 2 ст. 36 КЗпП України, якою прямо заборонено звільняти працівника за поданою раніше заявою у випадку продовження ним роботи, роботодавцем було дотримано. При цьому КП «Чернігівське тролейбусне управління» отримало заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення після винесення наказу про звільнення, а тому вказана заява не могла бути задоволена роботодавцем.

Враховуючи викладене в сукупності, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу №181-к від 12.10.2018 року.

З урахуванням відсутності підстав для скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) не підлягали задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як похідні. Із вказаних підстав також відсутні підстави для використання даних про доходи ОСОБА_1 , які були витребувані Чернігівським апеляційним судом від роботодавця КП «Чернігівське тролейбусне управління».

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Чернігівське тролейбусне управління» просить стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 2200 грн, що є витратами на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 статті 58 ЦПК України встановлено, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних справах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 08 січня 2019 року КП «Чернігівське тролейбусне управління» видало довіреність, якою уповноважило начальника юридичного відділу ОСОБА_2 бути представником підприємства, в тому числі в судових установах України з усіма правами, які надані законом підприємству (а.с.62). Термін дії довіреності до 31 грудня 2019 року. Відзив на позовну заяву було підписано ОСОБА_2 як начальником юридичного відділу КП «Чернігівське тролейбусне управління» (а.с.66).

Відзив на апеляційну скаргу підписано ОСОБА_2 як представником відповідача, адвокатом (а.с.89). До відзиву додано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого 05 липня 2019 року (а.с.90), ордер на надання правової допомоги (а.с.91), копію договору №2/19 про надання правничої (правової) допомоги від 17 липня 2019 року (а.с.92-94), копію довідки про взяття адвоката ОСОБА_2 на облік платника податків (а.с.95), копію платіжного доручення №60 від 19 липня 2019 року про сплату КП «ЧТУ» на користь ОСОБА_2 2200 грн за правничу допомогу (а.с.96).

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу відсутні, оскільки відповідачем не надано доказів, що ОСОБА_2 представляє інтереси КП «Чернігівське тролейбусне управління» не як начальник юридичного відділу відповідача, зокрема не надано доказів скасування виданої 08 січня 2019 року довіреності (термін якої не закінчився).

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 травня 2019 року залишити без змін.

У задоволенні заяви Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: