РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/160/18

Провадження № 2/700/9/19

20 серпня 2019 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мельніченко Н.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника

позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про задоволення вимог кредитора,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про задоволення вимог кредитора.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_2 зазначив, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою-Скляр Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №4627. Відповідно до умов даного договору позикодавець передав у власність позичальника грошову суму в розмірі 60,000 гривень, а позичальник зобов`язувався повернути вказану грошову суму у строк до 13.03.2014 року. Позикодавець свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши вищевказану грошову суму до укладання договору. Боржник у свою чергу не виконав умови, обумовлені у договорі і ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. 27.06.2017 року, дізнавшись про смерть боржника ОСОБА_7 , позивач звернувся із заявою до Лисянської державної нотаріальної контори з метою встановлення спадкоємців для пред`явлення до них вимоги щодо повернення боргу. 12.01.2018 року отримав відповідь від Лисянської ДНК про те, що спадкоємцями померлого ОСОБА_7 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . В результаті цього 31.01.2018 року позивачем було направлено претензію спадкоємцям, проте жодної відповіді не отримав. За таких обставин змушений звернутися із даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідачі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позов не визнають та вважають, що позивач пропустив встановлений законодавством строк пред`явлення вимог кредитора та строк позовної давності. Просять суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у позові.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити вимоги у повному обсязі та стягнути із відповідачів 59999 грн.36 коп. боргу відповідно до вартості одержаного у спадщину майна, що пропорційно до розміру частки у спадщині становить: із ОСОБА_4 22497 грн., із ОСОБА_3 25017,26 грн., із ОСОБА_5 3538,07 грн., із ОСОБА_6 8947,03 грн.

Крім цього, позивач та його представник вважають, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки мало місце переривання перебігу позовної давності. Так, позивач зазначає, що ОСОБА_7 14.12.2016 року у спілкуванні з ОСОБА_8 обговорював обставини щодо повернення боргу, і ОСОБА_7 визнавав факт наявності боргу та обіцяв його повернути в першій половині 2017 року. Таким чином, на думку позивача, боржник ОСОБА_7 вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, а тому відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України перебіг строку позовної давності розпочався заново.

Також позивач та його представник вважають, що позивачем не пропущено строк пред`явлення вимоги до кредиторів, що встановлений у ст.1281 ЦК України.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти вимог позивача. Вважають позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Просили суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Так, згідно з договором, позичальник зобов`язаний був повернути борг у строк до 13 березня 2014 року. Проте позивач не скористався своїм правом і не звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу у визначений законом трирічний строк. Більше того, позивач жодних дій щодо повернення боргу до дня смерті позичальника не вчинив, а звернувся до суду тоді, коли не отримав у власність земельної ділянки покійного. А це свідчить про те, що позивач усвідомлював значення своїх дій.

Крім цього відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають договір позики, що був укладений між ОСОБА_1 та їх батьком ОСОБА_7 удаваним правочином, оскільки на їх думку насправді відбувся продаж земельної ділянки, щодо відчуження якої законом встановлено мораторій. Так, позивач є засновником ПСП «Рось» та має земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Петрівсько-Попівської сільської ради Лисянського району Черкаської області. В день підписання договору позики ОСОБА_7 отримав від позивача у якості авансу орендну плату за земельну ділянку в с. П.Попівка в сумі 30 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 13.12.2013 року, в той час як договір оренди між ними не був укладений і в дійсності орендна плата не нараховувалася та не видавалася. Договір позики був укладений як гарантія за майбутню купівлю-продаж, яка законом заборонена.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, просили суд розглянути справу без їх участі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила суду, що ОСОБА_7 у грудні 2016 року під час розмови з нею говорив про наявність у нього боргу перед ОСОБА_1 , який він обіцяв повернути з продажу будинку.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2013 року між позивачем у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у м. Звенигородка Черкаської області було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою-Скляр Н.М., зареєстрований в реєстрі № 4627.

Відповідно до умов даного договору, а саме п. 1, 3 Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти у сумі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві позику повністю (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 13.03.2014 року.

Якщо Позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму боргу та три проценти річних від простроченої суми. В разі, коли Позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю позику згідно визначеного у пункті 3 цього договору строку, Позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України (п.п. 6, 7 Договору) (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30.12.2016 року, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.06.2017 року позивач звернувся до Лисянської державної нотаріальної контори щодо надання інформації про прийняття спадщини та встановлення кола спадкоємців, які прийняли спадщину з метою пред`явлення вимоги про повернення боргу, про що свідчить претензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України. (а.с. 11).

Із отриманої позивачем відповіді Лисянської ДНК № 36/01-16 від 12.01.2018 року, вбачається, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після померлого ОСОБА_7 є відповідачі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.12).

31.01.2018 року позивач звернувся до відповідачів з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, з вимогою повернення суми боргу розмірі 60 000 грн. у строк до 28.02.2018 року. Суму заборгованості вимагав сплатити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Крім того, зазначив, що дана претензія є засобом досудового врегулювання спору (а.с. 13).

Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Здійснення права на спадкування врегульовано главою 87 ЦК України.

Зокрема, статтею 1281 ЦК України визначено порядок та умови пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців.

Відповідно до ч.1 ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Згідно ч.2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Вказана норма закону встановлює для кредиторів шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємців, які заявили про себе в порядку, передбаченому ч.1 ст. 1281 ЦК України, або до тих спадкоємців про яких кредитор, знаючи про смерть спадкодавця, міг дізнатись, в тому числі у нотаріуса. При цьому вимога кредитора до спадкоємців не може бути відтермінована тим, що строк повернення кредиту (позики) спадкодавцем ще не настав.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а вимогу кредитора до спадкоємців позивач ОСОБА_1 пред`явив 27.06.2017 року, тобто в шестимісячний строк, що передбачений ст.1281 ЦК України. (а.с.11 т.1)

Зі змісту договору позики грошових коштів (а.с.10 т.1) вбачається, що позика надавалась ОСОБА_7 на три місяці з обов`язковим поверненням коштів до 13.03.2014. Отже, в досліджуваній ситуації 14.03.2014 був першим днем вимоги до позичальника і з цього дня слід рахувати початок перебігу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач довідався про неналежне виконання позичальником зобов`язання та про порушення свого права 14.03.2014 року, тобто з моменту виникнення прострочення заборгованості.

Таким чином, з врахуванням положень ст.253 ЦК України, відповідно до яких перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов`язано його початок, перебіг строку позовної давності в даному випадку почався з 14.03.2014 року, який закінчився 13.03.2017 року для зобов`язання по основному боргу.

Відповідно до ч. 1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Доводи позивача про переривання строку позовної давності суд відхиляє, оскільки визнання на словах боржником боргового зобов`язання не є вчиненням дії, що перериває строк позовної давності в розумінні ст.264 ЦК України.

Відповідно до правової позиції ВСУ до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-2891цс16).

Крім цього, факт визнання боргу перед позивачем ОСОБА_7 підтверджується показаннями свідка, який перебуває у трудових відносинах із позивачем, який є зацікавленою стороною у справі, а тому суд ставиться критично до цих показань свідка. Інших доказів на переривання перебігу позовної давності суду не надано.

Враховуючи, що позивач мав право звернутися з вимогою про стягнення боргу протягом строку позовної давності, однак звернувся лише 20.03.2018 року, клопотань про поновлення строку з наданням доказів поважності його пропуску не надано, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

При цьому суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16, та керується відповідною практикою Європейського суду з прав людини, рішеннями якого визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", п.51; рішення від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", п.570).

Керуючись ст.ст.261,267,509,530,1216,1218,1220,1046,1047,1281 України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про задоволення вимог кредитора відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 30 серпня 2019 року.

Суддя Н.В. Бесараб