Постанова

Іменем України

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 295/17704/15-ц

провадження № 61-25423св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Омега Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2017 року у складі судді: Кузнєцова Д. В., та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Гансецької І. А., Шевчук А. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк», банк), товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Вектор Плюс») про захист прав споживача та визнання договору факторингу частково недійсним і договору про передачу прав за іпотечними договорами.

Позовна заява обґрунтована тим, що 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та банком був укладений кредитний договір № 0501/0408/71-073.

18 квітня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_3 та банком був укладений іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між банком та ТОВ «Вектор Плюс» були укладені договір факторингу та договір про відступлення прав за іпотечними договорами.

Позивач вказував, що оскільки у ТОВ «Вектор Плюс» не було ліцензії на здійснення відповідної діяльності (відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб`єкта господарювання), то відповідно, у банку не було правових підстав для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб`єкта господарювання.

Крім того ОСОБА_1 вважав, що у порушення вимог законодавства України ні ПАТ «Омега Банк» (первинний кредитор), ні ТОВ «Вектор Плюс» не повідомили позивача належним чином про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором та не надали належних доказів цього.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним:

договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс», в частині передачі права вимоги за кредитним договором від № 0501/0408/71-073 від 18 квітня 2008 року;

договір про передачу прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс», в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 18 квітня 2008 року.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, ,які не є суб`єктами господарювання, право вимоги до яких відступається за цим договором. Оспорювані договори відповідають вимогам встановленим частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України. У пункті 10.5 кредитного договору № 0501/0408/71-073 від 18 квітня 2008 року закріплене право ПАТ «Сведбанк» повністю або частково перевести свої права по цьому договору, а також по угодам, пов`язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

Аргументи учасників справи

У квітні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають дійсним обставинам справи; суди не дослідили оригінали документів про витребування яких просив позивач; оспорюваний договір факторингу не відповідає вимогам пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»; у відповідачів не було правових підстав для відступлення прав вимог за кредитним та іпотечним договором; суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судової-почеркознавчої експертизи для підтвердження того, що підпис в договорі про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс» та додатку № 1 до нього належать не ОСОБА_4.

У жовтні 2017 року ТОВ «Вектор Плюс» через представника Васильківського П. М. подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що представником ТОВ «Вектор Плюс» надано докази набуття прав за оспорюваними договорами, що підтверджується актом № 18 прийому-передачі документації за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, витягами з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б від 28 листопада 2012 року та з додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року. Позивачем не доведена поважність неподання клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи до суду першої інстанції і таке клопотання не подавалося до суду першої інстанції.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 18 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та банком був укладений кредитний договір № 0501/0408/71-073, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту на строк по 17 квітня 2038 року, а позичальник зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в строки та на умовах, передбачених договором.

У пункті 10.5 кредитного договору № 0501/0408/71-073 від 18 квітня 2008 року передбачено право ПАТ «Сведбанк» повністю або частково перевести свої права по цьому договору, а також по угодам, пов`язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

18 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та банком був укладений Іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступив фактору своє право вимоги заборгованості, зокрема, за кредитним договором № 0501/0408/71-073 від 18 квітня 2008 року.

Згідно витягу з Реєстру заборгованості боржників № 1-Б Банк відступив фактору право вимоги заборгованостей до боржників на умовах, передбачених договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, зокрема: за кредитним договором № 0501/0408/71-073 укладеним з ОСОБА_1 18 квітня 2008 року, загальною сумою боргу, що відступається 134 272,47 доларів США.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс» був укладений договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за умовами якого банк разом із відступленням права вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором одночасно відступив і право вимоги за іпотечним договором від 18 квітня 2008 року.

Факт відступлення ПАТ «Сведбанк» належних банку права вимоги заборгованості за кредитним договором та права вимоги за іпотечним договором підтверджується копіями акту № 18 прийому-передачі документації за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, витягами з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б від 28 листопада 2012 року та з додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року.

Суди встановили, що свої зобов`язання за кредитним договором № 0501/0408/71-073 від 18 квітня 2008 позичальник на час розгляд справи повністю не виконав, кредит не повернув та проценти за його користування не сплатив. Тому ПАТ «Сведбанк» мав право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення глави 73 ЦК України свідчить, що за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 462/2980/17 (провадження № 61-11405св18) зроблено висновок, що «ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Апеляційний суд помилково вважав, що до спірних правовідносин може бути застосовано норми підзаконного акту - розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників, суб`єктів господарювання, за договором, на якому базується таке відступлення. Положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами».

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів підстав для визнання частково недійсними оспорюваних договорів, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судової-почеркознавчої експертизи для підтвердження того, що підпис в договорі про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс» та додатку № 1 до нього належать не ОСОБА_4. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не було заявлено позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції та перешкод у вчиненні такої процесуальної дії не було, то відсутні підстави для задоволення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на стадії апеляційного розгляду. Згідно з частиною другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Саком Віктором Петровичем, залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков