МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/3750/18 Категорія
Провадження № 22-ц/812/1231/19
Провадження № 22-ц/812/1268/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю прокурора Цвікілевич Н.В.,

представника відповідача Вялової І.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами заступника прокурора Миколаївської області та ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Максютенко О.А., в приміщенні суду, о 10 год. 12 хв., за позовом Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Первомайської міської ради Миколаївської області, комунального підприємства «Затишок» Первомайської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2018 року заступник керівника Первомайської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Первомайської міськради та КП «Затишок» до ОСОБА_1 про стягнення коштів в загальному розмірі 116033 грн. 24 коп., з розподіленням надходження наступним чином: на користь КП «Затишок» у сумі 69587 грн. 32 коп., на користь Первомайської міської ради у сумі 46445 грн. 92 коп., а також просив стягнути з відповідачки на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Первомайської міськради № 14 від 24 травня 2012 року КП «Затишок» надано дозвіл на укладення договору оренди майна комунальної власності територіальної громади м. Первомайськ з ФОП ОСОБА_1 .

На підставі вказаного рішення між КП «Затишок» (орендодавцем) та ФОП ОСОБА_2 І ОСОБА_3 (орендарем), укладено договір оренди нерухомого майна комунальної власності № 22 від 01 вересня 2012 (далі - Договір), згідно якого орендодавцем передано ФОП ОСОБА_1 в оренду для здійснення торгівельної діяльності майно комунальної власності - комплекс нежитлових будівель (гараж, майстерня, пункт технічного обслуговування, вбиральня) загальною площею 84,1 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на балансі КП «Затишок». Додатковою угодою до Договору № 1 від 01 травня 2014 пункт 1.1. викладено в новій редакції та уточнено, що в користування передається нежитлове приміщення на першому поверсі житлового будинку загальною площею 84,1 кв. м.

За актом приймання передачі нежитлових приміщень в оренду від 01 вересня 2012 року вказане майно було передано в користування відповідача.

Пунктом 9.1 Договору визначено строк його дії з 01 вересня 2012 року до 01 вересня 2017 року.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ФОП ОСОБА_1 20 січня 2017 року припинила підприємницьку діяльність, в зв`язку з чим договір оренди комунального майна від 01 вересня 2012 року припинив свою дію з 21 січня 2017 року.

Під час дії Договору ОСОБА_1 систематично порушувались умови Договору щодо своєчасної сплати орендної плати, у зв`язку з чим прокурором у березні 2017 року було подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 61097 грн. 79 коп. та повернення нерухомого майна, що було предметом Договору.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Рішення суду було змінено постановою апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року, а саме зобов`язано ОСОБА_1 шляхом підписання акту приймання передачі повернути КП «Затишок» нежитлове приміщення загальною площею 84.1 кв. м, розташоване АДРЕСА_1 . В задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з орендної плати відмовлено у зв`язку із встановленням нікчемності договору оренди комунального майна від 01 вересня 2012 року та додаткової угоди до цього договору № 1 від 01 травня 2014 року через недотримання вимог ст. ст. 793, 794 ЦК України щодо їх нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

На виконання вказаного рішення суду відповідачкою ОСОБА_1 за актом приймання-передачі від 15 грудня 2017 року повернуто спірне нежитлове приміщення.

Таким чином, у зв`язку з встановленням рішенням суду нікчемності договору оренди комунального майна від 01.09.2012 року та додаткової угоди до нього №1 від 01.05.2014р. і факту користування відповідачкою майном, що має преюдиційний характер, КП «Затишок» як сторона правочину та Первомайська міська рада в зв`язку з неотриманням коштів на виконання нікчемного правочину вправі вимагати від відповідачки відшкодування за користування майном.

Позивач посилався на те, що з відповідачки підлягає стягненню вартість користування майном - приміщенням, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , одержаним за нікчемним правочином, за цінами, які існують на момент відшкодування (недоотримана орендна плата), а також на те, що як положення ст. 216 ЦК України, так і ст. ст. 22,1167 ЦК України унормовують відшкодування шкоди, зокрема, у вигляді неодержаних потерпілою особою доходів.

На підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Первомайська, затвердженої рішенням міської ради № 10 від 27.06.2018р., позивачем з урахуванням вартості нерухомого майна, встановленої згідно звіту про незалежну оцінку від 30.11.2017р., дійсного на момент фактичного повернення нежитлового приміщення, складено розрахунок сум, що підлягають стягненню з відповідачки - шкоди, що являє собою суму плати за користування нерухомим майном, визначеної за період з липня 2015 року по 15 грудня 2017 року (до моменту повернення приміщення КП «Затишок» балансоутримувачу за актом приймання передачі), що становить 116033,24грн., з яких 46445,92грн. підлягає сплаті на користь Первомайської міської ради, 69587,32грн. - на користь КП «Затишок».

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 травня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 суму збитків за користування нерухомим майном по АДРЕСА_1 за нікчемним договором оренди від 01 вересня 2012 року у сумі 70660 грн. 11 коп. та розподілено стягнення наступним чином: на користь КП «Затишок» у сумі 43175 грн. 71 коп.; на користь Первомайської міської ради у сумі 27484 грн. 40 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Первомайської місцевої прокуратури судовий збір в сумі 1059 грн. 90 коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що постановою апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року встановлено нікчемність договору оренди нерухомого майна комунальної власності № 22 від 01 вересня 2012 року та додаткової угоди до цього Договору № 1 від 01 травня 2014 року, укладених між КП «Затишок» та ФОП ОСОБА_1 .

На підставі встановленої нікчемності вказаних договору оренди та додаткової угоди до нього, 15 грудня 2017 року між відповідачем та КП «Затишок» було підписано акт приймання передачі нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , тобто таким чином з незаконного володіння ОСОБА_1 було вилучено нерухоме майно.

Оскільки, за висновком суду позивачем не доведено факту користування ОСОБА_1 нежитловим приміщенням в період з квітня 2017 року, коли вона зверталась до позивачів та просила розірвати договір у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності, по 15 грудня 2017, тобто по день підписання акту прийняття-передачі нежитлового приміщення, а також у зв`язку з відсутністю доказів її протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, збитків та причинного зв`язку між її протиправною поведінкою та збитками, а також вини ОСОБА_1 у цей період, суд задовольнив позовні вимоги частково.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, заступник прокурора Миколаївської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. ст. 22, 216, 1166 ЦК України, ст. ст. 263, 265 ЦПК України та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив змінити рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 травня 2019 року, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 коштів за користування нерухомим майном, що розташоване по АДРЕСА_1 , на користь КП «Затишок» з 43175.71 грн. на 69587.332 грн.; на користь Первомайської міськради з 27484.40 грн. на 46445.92 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на виконання рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 484/877/17 ОСОБА_1 за актом приймання-передачі від 15 грудня 2017 року фактично повернуто комунальному підприємству спірне нежитлове приміщення. Тому заступник прокурора просив застосувати наслідки вчинення нікчемного правочину та посилаючись на вимоги ст. 22, п. 1 ч. 2 ст. 216, ст. 1166 ЦК України стягнути ОСОБА_1 кошти за користування вказаним нерухомим майном за період з липня 2015 року по грудень 2017 року. При цьому апелянт зазначав, що не погоджується з висновком суду про недоведеність користування ОСОБА_1 орендованим приміщенням з квітня 2017 року по день підписання акту приймання-передачі від 15 грудня 2017 року, а також про не підтвердження наявності у діях останньої усіх елементів складу цивільного правопорушення та, як наслідок, із частковим задоволенням позову з цих підстав.

Скаржник вказував, що законодавець пов`язує припинення користування майном виключно з підписанням відповідного акту приймання-передачі. Враховуючи, що акт приймання-передачі спірного майна було підписано між КП «Затишок» та відповідачкою 15 грудня 2017 року, саме з цієї дати припинилось фактичне користування майном. Вказаний висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними у п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна». Так, у постанові зазначено, що з урахуванням положень ст.ст.653, 795 ЦК України та умов договору, якщо останнім передбачено що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акту приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним. Позиція щодо правомірності нарахування орендної плати за період фактичного користування орендованим приміщенням після розірвання договору оренди також викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2012 року у справі № 12/75-2167-33/75-4/180.

Відповідно до п. 3.8 договору оренди майна № 22 від 01 вересня 2012 року у разі припинення договору оренди орендар сплачує орендну плату до повернення майна за актом прийому-передачі. Отже, позивачі могли і повинні були отримувати орендну плату за користування спірним приміщенням до 15 грудня 2017 року.

Вказане, а також факт повернення спірного майна ОСОБА_1 тільки на виконання рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2017 року у справі № 484/877/17, підтверджує фактичну бездіяльність відповідача, внаслідок якої Первомайській міськраді та КП «Затишок» спричинено збитків за час користування нерухомим майном, у тому числі, з квітня 2017 року по 15 грудня 2017 року у розмірі 45373, 13 грн.

Відповідач ОСОБА_1 не погоджуючись з рішенням суду, також звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржене рішення в повному обсязі та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявлена до стягнення сума збитків, які просить стягнути прокурор з ОСОБА_1 включає в себе недоотриману орендну плату упущену вигоду, розраховану на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Первомайська. Сума збитків складає 116033.24 грн., яку розраховано з липня 2015 року по 15 грудня 2017 року (дата підписання акту приймання-передачі нежитлового приміщення).

Проте такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі, оскільки пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен також довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (постанова від 21 листопада 2018 року у справі № 672/778/16-ц).

03 серпня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 923/700/17 (ЄДРСРУ № 75770409) зазначив, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

20 січня 2017 року ФОП Маношина припинила підприємницьку діяльність. Саме у зв`язку з цим 18 квітня 2017 року та 18 червня 2017 року ОСОБА_1 зверталась до директора КП «Затишок» та міського голови Первомайської міськради з питання розгляду припинення дії договору оренди приміщення АДРЕСА_1 та оформлення акту приймання-передачі приміщення.

Скаржник також вказувала, що відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів, відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Зокрема, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести фактичне вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на що він розраховував (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 квітня 2018 року у справі № 921/377/14-г/7, ЄДРСР № 73533016).

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідачки, доказів вжиття ним заходів для отримання доходів, а також доказів наявності причинного зв`язку, а навпаки прокурором в судовому засіданні було зазначено, що жодних заходів щодо нотаріального посвідчення договору оренди позивачем не вживалось, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не ухилялась від його посвідчення, позивачами не вживались заходи щодо передачі спірного нежитлового приміщення в оренду, що підтверджується технічним записом по справі, на думку скаржника, правові підстави для часткового задоволення позову були відсутні.

Більш того, стороною позивача не наведено та необґрунтовано розмір шкоди, не надано жодного доказу на її обґрунтування.

Також скаржник вказувала, що, на її думку, суд неповно дослідив обставини справи та докази, не надав їм належної оцінки та невірно визначився з характером спірних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі. До того ж, судом першої інстанції безпідставно відхилені її доводи про відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області, в якому просила апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області залишити без задоволення, а її апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заступник прокурора Миколаївської області звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу відповідачки, в якому просив апеляційну скаргу відповідачки залишити без задоволення, а його апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні прокурор підтримала доводи апеляційної скарги заступника прокурора Миколаївської області, просила її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідачки не визнала, просила залишити її без задоволення.

Представник відповідачки Вялова ОСОБА_4 Н. не визнала доводи апеляційної скарги заступника прокурора Миколаївської області, просила залишити її без задоволення. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 01 вересня 2012 року між Комунальним підприємством Первомайської міської ради «Затишок» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нерухомого майна комунальної власності № 22, згідно якого орендодавцем передано ФОП ОСОБА_1 в оренду для здійснення торгівельної діяльності майно комунальної власності - комплекс нежитлових будівель (гараж, майстерня, пункт технічного обслуговування, вбиральня) загальною площею 84,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на балансі КП «Затишок».

Додатковою угодою до Договору № 1 від 01 травня 2014 року пункт 1.1. викладено в новій редакції та уточнено, що в користування передається нежитлове приміщення на першому поверсі житлового будинку загальною площею 84,1 кв. м.

Пунктом 9.1 Договору визначено строк його дії з 01 вересня 2012 року до 01 вересня 2017 року.

Вказаний Договір та Додаткова угода були укладені в простій письмовій формі, орендоване майно було передано за актом приймання - передачі нежитлового приміщення від 01 вересня 2012 року.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2017року з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договором оренди від 01 вересня 2012 року у сумі 61097,79 грн., яка складається з основного боргу в сумі 52377,03 грн., пені в сумі 4454,71 грн. та неустойки в сумі 4266,05 грн. Стягнення було розподілено наступним чином: на користь КП «Затишок» - 35699 грн. 30 коп.; на користь Первомайської міськради - 25398 грн. 49 коп. Зобов`язано ОСОБА_1 шляхом підписання акту приймання передачі повернути «Затишок» нежитлове приміщення загальною площею 84,1 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 .

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року в задоволенні позову заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Первомайської міськради та КП «Затишок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по орендній платі відмовлено. Встановлено нікчемність договору оренди нерухомого майна комунальної власності № 22 від 01 вересня 2012 року та додаткової угоди до цього Договору № 1 від 01 травня 2014 року, укладених між КП «Затишок» та ФОП ОСОБА_2 І. ОСОБА_5 . В частині зобов`язання ОСОБА_1 шляхом підписання акту приймання-передачі повернути КП «Затишок» нежитлове приміщення загальною площею 84,1 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 - рішення суду залишено без змін.

20 січня 2017 року ФОП ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність.

18 квітня 2017 року та 18 червня 2017року ОСОБА_1 зверталась до директора КП «Затишок» та міського голови Первомайської міської ради Миколаївської області з питання розгляду припинення дії договору оренди приміщення АДРЕСА_1 у зв`язку з припиненням нею підприємницької діяльності та оформлення акту передачі приміщення. У відповідь КП «Затишок» надсилало ОСОБА_1 листи, де їй неодноразово пропонували визначити дату передачі орендованого майна.

Заявлена до стягнення сума збитків, яку просить стягнути прокурор з ОСОБА_1 , включає в себе недоотриману орендну плату - упущену вигоду, розраховану на підставі методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Первомайська. Сума збитків складає 116033.24 грн., яку розраховано за період з липня 2015 року по 15 грудня 2017 року (дата підписання акту приймання передачі нежитлового приміщення а.с.13).

Факт користування ОСОБА_1 приміщенням АДРЕСА_1 з 2012 року встановлено вищевказаними рішенням першої та апеляційної інстанції судів та не заперечувалось в судовому засіданні сторонами по справі.

На підставі встановленої нікчемності договору оренди нерухомого майна комунальної власності № 22 від 01 вересня 2012 року та додаткової угоди до цього Договору № 1 від 01 травня 2014 року, укладених між КП «Затишок» та ФОП ОСОБА_1 15 грудня 2017 року між відповідачем та КП «Затишок» було підписано акт приймання передачі нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , таким чином з незаконного володіння ОСОБА_1 було вилучено нерухоме майно.

Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено користування ОСОБА_1 нежитловим приміщенням з квітня 2017 року по день підписання акту прийняття передачі нежитлового приміщення 15 грудня 2017 року, коли вона зверталась до позивачів та просила розірвати договір у зв`язку з припинення підприємницької діяльності. Відсутні докази протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, збитки та причинний зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вина ОСОБА_1 у цей період.

В той же час суд дійшов висновку, що вимоги прокурора про стягнення збитків з ОСОБА_1 за період з липня 2015 року по березень 2017 року включно підлягають задовленню виходячи з розрахунку наданим прокорором. Заподіяна позивачам шкода перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із використанням нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , а тому підлягає відшкодуванню за вказаний вище період у сумі 70660.11 грн.

Також суд вважав, що аргумети представника відповідача ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності на увагу не заслуговують, як і доводи про відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду з даним позовом.

Втім, вивчивши обставини справи, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування ухваленого у справі рішення із закриттям провадження у справі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Ст. 4 ЦПК України гарантується, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 4 ГПК України також гарантує право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі (позивачами і відповідачами) можуть бути особи, зазначені в ст. 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути з відповідачки, як збитки у вигляді упущеної вигоди за період після припинення дії договору оренди у зв`язку з припиненням ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності до моменту фактичного повернення майна, так і недоотримані кошти у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою своїх обов`язків по сплаті орендної плати за період дії договору оренди нежитлових приміщень, укладеного з нею як з ФОП, нікчемність якого була встановлена рішенням суду.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо стягнення збитків та повернення однією із сторін зобов`язання другій стороні всього, що вона одержала на виконання договору оренди комунального майна від 01.09.2012 року та додаткової угоди до нього №1 від 01.05.2014р., укладеного між КП «Затишок» та ФОП ОСОБА_1 , тобто в період здійснення відповідачкою підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

За ч.1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок повернути все отримане по нікчемному договору та відшкодувати збитки у вигляді упущеної вимоги не припиняється, а продовжує існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, господарський суд припиняв провадження у справі, якщо припинено діяльність суб`єкта господарювання, який був однією зі сторін у справі.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Як уже зазначалося, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її обов`язок повернути все отримане по нікчемному договору та відшкодувати збитки у вигляді упущеної вимоги не припиняється, а залишається за нею як за фізичною особою.

Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.

З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України від 03жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи - підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналіз зазначених норм права та обставин у справі, свідчить про те, що позивач, звертаючись з позовом до суду в порядку цивільного судочинства, не врахував належність спору, з яким він звернувся до суду, до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з обов`язку фізичної особи, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання нікчемних: договору оренди комунального майна від 01.09.2012 року та додаткової угоди до нього №1 від 01.05.2014р., укладених між КП «Затишок» та ФОП ОСОБА_1 . до моменту припинення дії договору, яка відбулася у зв`язку з припиненням фізичною особою- підприємцем своєї діяльності у відповідності до закону та обов`язку відшкодувати збитки у вигляді упущеної вигоди за період після припинення дії договору оренди у зв`язку з припиненням ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності до моменту фактичного повернення майна і цей обов`язок у відповідачки із втратою нею статусу фізичної особи - підприємця не припинився.

Зважаючи на характер правовідносин у цій справі, які безпосередньо пов`язані зі здійсненням господарської діяльності відповідачкою як фізичної особи підприємця, колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції даним обставинам належної правової оцінки не дав та помилково розглянув справу у порядку цивільного судочинства з ухваленням рішення у справі.

Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, яка передбачає, щосуд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому слід роз`яснити позивачу його право на звернення з відповідним позовом в порядку господарського судочинства.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019р. у справі № 904/1083/18.

В зв`язку з скасуванням рішення суду з зазначених вище підстав, колегія суддів вважає недоцільним робити аналіз доводам апеляційних скарг, так як вони можуть стати предметом дослідження під час розгляду справи за правилами господарського судочинства.

Крім того, при прийнятті остаточного рішення по справі, апеляційний суд згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України вважає можливим вийти за межі апеляційної скарги, так як під час розгляду даної справи апеляційним судом встановлено неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368,374, 377, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги заступника прокурора Миколаївської області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 травня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Первомайської міської ради Миколаївської області, комунального підприємства «Затишок» Первомайської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування нерухомим майном у розмірі 116033грн.24 коп. закрити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду за захистом своїх прав в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року