Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 463/346/15

провадження № 61-18070св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, який діє також в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Личаківський районний відділ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3, який діє також у інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Личаківський районний відділ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - Личаківський районний відділ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області), орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що вони є співвласниками будинку АДРЕСА_1, кожному із них на праві власності належить по 1/2 частки. У будинку також зареєстровані син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які з липня 2012 року у зазначеному будинку не проживають, не виконують обов'язків наймачів житлового приміщення, передбачені статтею 64 ЖК України та мають постійне житло за адресою:

АДРЕСА_2.

З урахуванням указаного, уточнених позовних вимог, ОСОБА_1

та ОСОБА_2 на підставі статті 71 ЖК України, статті 405 ЦК України просили суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, зобов'язати Личаківський районний відділ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області зняти

з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

та ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада

2016 року у складі судді Головатого Р. Я. позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими,

що втратили право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 та його неповнолітні діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1 відсутні понад один рік без поважних причин, тому позовні вимоги в частині визнання останніх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням підлягають задоволенню. Разом з тим зазначив, що позовні вимоги в частині зобов'язання Личаківського районного відділу у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки процесуальний статус третьої особи не дає суду повноважень покладати на Личаківський районний відділ у м. Львові

ГУ ДМС України у Львівській області будь-які зобов'язання. Крім цього, зазначив, що відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення. Яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке є обов'язковим для виконання, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задоволено. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада

2016 року в частині визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що витратили право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що витратили право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 відмовлено. В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, будучи членами родини

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, набули право користування будинком та,

не зважаючи на оформлення останніми права власності на будинок, не можуть бути позбавлені права користування займаним приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1, то позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

не підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у квітні 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що для тимчасового проживання

ОСОБА_3 і його сім'ї у спірному будинку було виділено одну кімнату на час проведення останнім ремонту у його будинку, яка була звільнена ними

у 2012 році, і з того часу відповідачі у будинку не проживають. Домовленостей між ними та відповідачем про користування спірним будинком не укладалось і ОСОБА_3 не є членом їх сім'ї. Зазначали,

що рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня

2016 року, на яке послався апеляційний суд у своєму рішенні, в матеріалах цієї справи відсутнє. Крім того, згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30 березня 2017 року

ОСОБА_3 є власником будинку та земельної ділянки по

АДРЕСА_3

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (брат та сестра) є співвласниками будинку АДРЕСА_1, кожному із них на праві власності належить по 1/2 частці.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і реєстрації, виданої Львівським комунальним підприємством «№ 507» від 07 вересня 2015 року, у будинку АДРЕСА_1 також зареєстровані син

ОСОБА_1 - ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири згідно має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК Української РСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК

Української РСР, але за наявності обставин, передбачених частини першої статті 116 цього Кодексу (виселення осіб, які руйнують чи псують приміщення).

Отже, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право користування будинком як члени сім'ї власника будинку родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і припинення сімейних відносин з власником будинку не дає підстав на позбавлення їх права користування займаним приміщенням.

Крім того, вірно зазначив про те, що вирішуючи питання про визнання

ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням суд першої інстанції не врахував положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція),Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», якими передбачено право дитини на житло.

Як зазначено у статті 7 Конвенції дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до статті 16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (частина третя статті 27 Конвенції).

Як зазначено у статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» -держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти -члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Як зазначено у частині першій статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 14 жовтня 2011 року ОСОБА_3 купив житловий

будинок АДРЕСА_4 та земельну ділянку для обслуговування цього будинку, площею 0,0187 га (а. с. 67-68).

14 жовтня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 для забезпечення виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором від 14 жовтня 2011 року, ним було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав

в іпотеку належний йому на праві власності будинок АДРЕСА_5

Пунктом 2.6. іпотечного договору від 14 жовтня 2011 року передбачено, що іпотекодавець також гарантує, що, у домоволодінні, що входить до предмету іпотеки не мешкають неповнолітні діти і гарантує, що на час знаходження предмета іпотеки в іпотеці малолітні або неповнолітні діти в цьому будинку не будуть мешкати та не будуть зареєстровані.

Також судом встановлено, що рішення Франківського районного суду

м. Львова від 02 березня 2016 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 жовтня 2011 року

звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку для обслуговування цього будинку, площею 0,0187 га.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про те, що суд першої інстанції задовольняючи позов, в порушення норм житлового законодавства, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», позбавив відповідачів (батька з трьома неповнолітніми дітьми) єдиного легітимного житла, право на яке вони набули у встановленому законом порядку, зареєстровані у ньому та не втратили права користування ним, оскільки, підстав передбачених

статтею 71 ЖК Української РСР, яким позивачі обґрунтовували свої позовні вимоги, ними не доведено.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_3 і його сім'ї у спірному будинку для тимчасового було виділено одну кімнату на час проведення останнім ремонту у його будинку, та яка була звільнена ними у 2012 році, й з того часу у спірному будинку він і члени його сім'ї більше не проживають, домовленостей між ними та відповідачем про користування спірним будинком не укладалось є необґрунтованими, оскільки вони були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, при їх дослідженні були дотримані норми матеріального і процесуального права, у рішенні наведені мотиви прийнятого судом рішення.

Інші доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта