Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 280/405/16-ц

провадження № 61-19492св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Кредитна спілка «Добробут»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Кредитної спілки «Добробут» (далі - КС «Добробут») про визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15 серпня 2012 року залишено в силі рішення Апеляційного суду Житомирської області у частині стягнення з неї та ОСОБА_5 боргу за кредитним договором та судових витрат. Після відкриття виконавчого провадження вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження стосовно працівників КС «Добробут», оскільки кредитний договір від 28 вересня 2007 року № 298 вона не підписувала. У процесі досудового розслідування було проведено почеркознавчу експертизу, висновки якої підтвердили її доводи.

Просила суд визнати недійсним кредитний договір від 28 вересня 2007 року № 298, укладений з КС «Добробут».

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Щербаченко І. В. позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 28 вересня 2007 року № 298, укладений з КС «Добробут».

У решті позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач про існування кредитного договору не знала, не підписувала його та не мала наміру на його укладення.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 01 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що наданий позивачем висновок експертизи свідчить про те, що експерт лише припускає можливість належності підпису позивача іншій особі та не є категоричним; позивачу роз'яснено її обов'язок надати належні докази на підтвердження заявлених вимог, її право на призначення експертизи та наслідки невчинення цих дій. Проте, будь-яких клопотань позивач не заявила та інших доказів не надала.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що експертиза підтвердила, що позивач не підписувала договір, що є підставою для визнання його недійсним; суд апеляційної інстанції не взяв до уваги постанову слідчого про закриття кримінального провадження, суд вийшов за межі свої повноважень та вирішував питання про відповідність висновку експертизи вимогам закону, однак висновок оскаржений не був.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких КС «Добробут» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 28 вересня 2007 року між КС «Добробут» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 298, відповідно до умов якого КС «Добробут» надала ОСОБА_4 кредитні кошти у сумі 24 250,00 грн на 19 місяців з кінцевим терміном повернення 27 березня 2009 року.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи від 26 вересня 2014 року № 1/1651, проведеної у кримінальному провадженні, рукописні записи від імені ОСОБА_4, підписи у заяві на кредит від 28 вересня 2007 року до кредитного комітету КС «Добробут» виконанні, ймовірно, не ОСОБА_4, не ОСОБА_6, не ОСОБА_7, а іншою особою; підписи від імені ОСОБА_4 у кредитному договорі № 298 та видатковому касовому ордері від 28 вересня 2007 року № 1874 виконані, ймовірно, не ОСОБА_4, не ОСОБА_6, не ОСОБА_7, а іншою особою (а. с. 21-28).

Відповідно до частин першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам Закону, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем висновок свідчить про те, що експерт лише припускає можливість належності підпису позивача іншій особі та не є категоричним, а із змісту висновку вбачається, що встановити стійкість розбіжностей досліджувальних підписів із наданими зразками неможливо через відсутність у розпорядженні експерта вільних зразків рукописів особи, яка перевіряється (а. с. 27). Тобто, зазначений висновок зроблений із недотриманням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 та не може бути достатньою підставою для задоволення позову, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час апеляційного розгляду справи позивачу роз'яснено її обов'язок надати належні докази на підтвердження заявлених вимог, її право на призначення експертизи та наслідки невчинення цих дій. З цією метою у справі було оголошено перерву. Проте, будь-яких клопотань позивачем не заявлено та інших доказів не надано.

Крім того, суд апеляційної інстанції виходив з того, що необізнаність позивача про існування оспорюваного договору спростовується тими обставинами, що в листопаді 2007 року та протягом січня - лютого 2008 року ОСОБА_4 сплачувала кошти на виконання умов цього договору, чого в суді не заперечувала.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судом апеляційної інстанції.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик