ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 722/721/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа: Сокирянська державна нотаріальна контора,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Римлянської О.Г., повний текст якого складено 22 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 11.04.2006 року за реєстровим №898, посвідченого державним нотаріусом Сокирянської державної нотаріальної контори, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він проживає в житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 і вважав, що даний будинок належить йому на праві власності, однак 18.04.2018 року від ОСОБА_2 під час конфлікту дізнався, що будинок належить останньому на підставі укладеного договору дарування, про існування якого позивач взагалі не знав.

На його звернення в Сокирянську державну нотаріальну контору він отримав відповідь, якою підтверджено, що ним нібито 11.04.2006 року було укладено договір дарування.

Вважає, що договір дарування укладений під впливом обману. Відповідач обманним шляхом змусив його підписати договір дарування, повідомивши йому, що необхідно оформити якісь документи на будинок, для чого необхідно з'явитися в нотаріальну контору. В силу доброзичливих відносин із сином та повної довіри до нього він не читав, який документ насправді підписав.

Провадження №22-ц/822/81/19 Категорія 21

Також він помилився щодо правової природи правочину. Насправді він хотів скласти заповіт або договір довічного утримання, адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для нього, оскільки він знав, що внаслідок свого запального характеру син міг його в будь-який момент вигнати з будинку, а іншого житла він не має.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено обґрунтованість своїх позовних вимог як з підстав укладення оспорюваного договору внаслідок помилки, так і під впливом обману, а причиною звернення позивача до суду з даним позовом послужила наявність виниклих між сторонами в 2018 році неприязних відносин, що спричинили сварки й бійки та викликали у позивача бажання повернути собі подарований відповідачу будинок.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також невірне застосування норми матеріального права.

Зазначає, що син ввів його в оману, наслідком чого стало підписання ним договору дарування. Крім того, при укладенні договору нотаріус нічого не роз'яснювала, а лише показувала, де потрібно підписати.

Також зазначає, що ним укладався договір довічного утримання, оскільки від проживав та продовжує проживати в спірному будинку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга законність рішення суду першої інстанції не спростовує.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке в повній мірі їм відповідає.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, з 13.03.2006 року ОСОБА_1 був власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 і його право власності було зареєстровано в Сокирянській філії Чернівецького КОБТІ за №14120255.

11.04.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування, згідно п.1 якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 а п.5 Договору сторони підтвердили, що останній не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (а.с.42).

Згідно копії квитанції №К15/16 від 11.04.2006 року ОСОБА_1 оплачено державне мито за посвідчення договору дарування, а копіями квитанцій К15/63, К15/64 від 11.04.2006 року оплачено отримання витягів із державних реєстрів щодо належного йому житлового будинку, який є предметом договору (а.с.68-72).

За нормами п.3 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

За змістом ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Лише у разі встановлення всіх обставин, передбачених нормами ч.1 ст.230, ст.203 і ст.717 ЦК України у сукупності, вони вважаються правильно застосованими.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Крім того, колегія суддів відзначає, що позивач визнає, що перебуваючи 11.04.2006 року у нотаріуса та підписуючи документи він здатний був прочитати і зрозуміти написане, а обставини, які б перешкоджали йому прочитати текст договору, були відсутні. Вказані дії він не вчинив лише з довіри до сина та дружини, які були ініціаторами відвідування нотаріуса.

Таким чином, якщо і помилився позивач, вважаючи, що підписує інший договір (заповіт, договір довічного утримання), це було зроблено внаслідок власного недбальства, що не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, доведення недійсності одного правочину з підстав помилки й, одночасно, внаслідок обману іншою стороною є взаємовиключними обставинами. Помилка позивача стосується лише підстав та часу переходу права власності на спірний об'єкт (дарування, заповіт, договір довічного утримання), але не змінює мету позивача, за якою він бажав перехід прав щодо спірного майна до його сина - ОСОБА_2 На відміну від помилки, коли предметом в будь-якому разі є спірне майно, обман мотивований тим, що внаслідок умисних дій набувача відчужувач вважав, що вчиняє юридичні дії щодо іншого майна, відмінного від предмету спору. Судом першої інстанції вірно та в повному обсязі зроблені висновки на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказах, поясненнях свідків, повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доводів, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/