Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 243/441/17-ц

провадження № 61-21912св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд державного майна України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року у складі судді Хаустової Т. А. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2017 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Санікової О. С., Канурної О. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду державного майна України про стягнення індексованої заборгованості із заробітної плати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод») у період із 08 серпня 2007 року по 01 квітня 2011 року. При його звільненні ВАТ «Содовий завод» не здійснило з ним розрахунку, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у справі № 243/8987/16-ц від 28 листопада 2016 року з ВАТ «Содовий завод» на його користь стягнуто індексовану заборгованість із заробітної плати у сумі 12 229,94 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 59 108,14 грн. Виконавчий лист за рішенням суду своєчасно наданий у ліквідаційну комісію ВАТ «Содовий завод» та взятий на виконання. Він отримав довідку ліквідатора, в якій зазначено, що «... рішення Слов`янського міськрайонного суду, справа № 243/887/16-ц від 28 листопада 2016 року за виконавчим листом про стягнення з ВАТ «Содовий завод» індексації заробітної плати виконати не має можливості, оскільки у цілому заборгованість із заробітної плати станом на 01 грудня 2016 року складає 4 049,0 тис грн, тому виконати рішення суду у справі щодо ОСОБА_1 не можливо.»

24 січня 2013 року одержано лист № 11-05-00801 Фонду державного майна України в Донецькій області, в якому йдеться про те, що станом на 01 січня 2013 року у Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод». 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Слов`янського міськрайонного суду до Президента України. 07 жовтня 2013 року отримана відповідь із прокуратури в Донецькій області, згідно з якою колективна скарга направлена до Головного управління юстиції в Донецькій області за належністю. 18 жовтня 2013 року одержано лист № К-326-3992 Державної виконавчої служби України на ім`я ОСОБА_2 (для інформування інших), де зазначено, що постановою № 5/174Б Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнаний банкрутом. Керуючись пунктом 7 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень. Відповідно до статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» всі виконавчі документи, згідно з актом передачі виконавчих документів від 21 березня 2013 року, передані арбітражному керуючому ВАТ «Содовий завод». За весь час державні органи не вжили заходів щодо сплати заборгованості із заробітної плати та виконання рішення суду, не припинили порушення його прав протягом тривалого часу.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави. Виконання остаточного рішення він чекає більше десятиліття. Оскільки ВАТ «Содовий завод» на 100 % є державним підприємством, то згідно зі статтею 619 ЦК України «Субсидіарна відповідальність» пункту 1 …законом передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи, якою є Фонд державного майна України.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з Фонду державного майна України на його користь індексовану заборгованість із заробітної плати у сумі 12 229,94 грн.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що посилання позивача на статтю 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема КЗпП України, а додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, оскільки виникає лише у разі порушення зобов`язання, якого між сторонами не існувало.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності правових підстав для субсидіарної відповідальності Фонду державного майна України за зобов`язаннями ВАТ «Содовий завод».

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що оскільки згідно із даними з Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство, частка державної власності у статутному капіталі ВАТ «Содовий завод» становить 100 %, то згідно зі статтею 619 ЦК України Фонд державного майна України несе субсидіарну відповідальність.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2016 року у справі № 243/8987/16-ц, яке набрало законної сили 09 грудня 2016 року, стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 індексацію із заробітної плати з 01 травня 2011 року по 24 жовтня 2016 року в сумі 12 229,94 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку із заробітної плати у сумі 59 108,14 грн.

Із довідки від 29 грудня 2016 року № 01-231856, виданої ліквідатором ВАТ «Содовий завод» вбачається, що рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у справі № 243/8987/16-ц від 28 листопада 2016 року виконати неможливо у зв`язку із заборгованістю ВАТ «Содовий завод» із заробітної плати станом на 01 січня 2017 року становить 4 035 тис. грн, заборгованість перед кредиторами становить 70 млн. грн.

Виконавчий лист за вказаним рішенням суду своєчасно наданий до Відділу держаної виконавчої служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції, проте рішення суду не виконане.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та детальної інформації про юридичну особу постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Підприємство перебуває в стані припинення із 27 травня 2009 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 176 ЦК Українидержава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державні підприємства, установи, організації.

Згідно з частинами другою та третьою статті 167 ЦК Українидержава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь у їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 81 ЦК Україниюридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення і правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Судами встановлено, що засновником ВАТ «Содовий завод» є держава в особі Фонду державного майна України.

Вказане товариство не є юридичною особою публічного права (державним підприємством), тому положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»щодо гарантування державою виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника - державного підприємства - на спірні правовідносини не поширюються.

У зв`язку з наведеним судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не застосовано до спірних правовідносин статтю 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Крім того, стаття 4 вказаного Законупередбачає, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених ним, а не шляхом звернення до суду з новим позовом до Фонду державного майна України та Державної казначейської служби України про стягнення коштів.

Відповідно до статті 152 ЦК Україниакціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов`язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать (крім випадків, установлених законом).

Згідно з частиною першою та другою статті 619 ЦК Українидоговором або законом може бути передбачена поряд з відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовиться задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього у розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

ВАТ «Содовий завод» є акціонерним товариством, яке самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов`язань, тому суд, відмовляючи у позові, правильно виходив із відсутності підстав для покладення субсидіарної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 619 ЦК України, на Фонд державного майна України через невиконання ВАТ «Содовий завод» судового рішення, ухваленого під час процедури банкрутства останнього.

Тлумачення статті 619 ЦК Українисвідчить, що субсидіарна відповідальність має місце тільки у випадку, коли вона встановлена договором або законом. Якщо субсидіарна відповідальність передбачена договором, то додатковий боржник добровільно зобов`язується перед кредитором нести відповідальність у разі порушення зобов`язання основним боржником. Законом субсидіарна відповідальність покладається на особу незалежно від її волі.

ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Згідно з частиною першою статті 38 Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим Законом.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши відсутність підстав для покладення субсидіарної відповідальності на Фонд державного майна України за зобов`язаннями ВАТ «Солодовий завод» у цій справі, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 243/3620/17 (провадження № 61-25306св18), від 08 квітня 2019 року у справі № 243/3641/17 (провадження № 61-12930св18), від 11 липня 2019 року у справі № 243/5185/17 (провадження № 61-29239св18) та інших.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Таким чином, вимоги позивача мають задовольнятися у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Аргументи касаційної скарги про незастосування судами статей 3, 6, 8, 21, 24, 28, 32, 43, 46, 55, 59 Конституції України, статей 5, 115, 116, 117 КЗпП України, статті 1 Першого Протоколу, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є безпідставними, так як вказані норми визначають основні права та обов`язки людини, працівника, органів державної влади, регулюють строки виплати заробітної плати, захист права власності, проте не визначають обов`язку Фонду державного майна України сплатити позивачеві заборгованість ВАТ «Содовий завод» з індексації заробітної плати. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик