Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 297/2839/16-ц

провадження № 61-27640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - державний нотаріус Берегівської державної нотаріальної контори Овдійчук О. Ю.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Кожух О. А., Мацунича М. В., Собослоя Г. Г.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Берегівської державної нотаріальної контори Овдійчук О. Ю., про виключення майна зі складу спадщини, визнання попереднього договору дійсним, визнання права власності на земельну ділянку.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 15 серпня 2014 року між позивачем та померлим ОСОБА_3 був укладений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:0050 , згідно якого сторони зобов`язуються у порядку і на умовах, встановлених попереднім договором у строк до 17 години 01 березня 2016 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки та під час підписання основного договору покупець, ОСОБА_1 , має сплатити продавцю, ОСОБА_3 , вартість об`єкту купівлі-продажу в сумі 48000 грн. Позивач зазначала, що після укладення попереднього договору виплатила ОСОБА_3 завдаток у розмірі 3000 грн у рахунок майбутнього укладення основного договору. Через деякий час, з огляду на наявність попереднього договору, а також фактичне користування нею, позивачем, земельною ділянкою, ОСОБА_3 звернувся до неї з проханням здійснити повний розрахунок за купівлю-продаж земельної ділянки до укладення основного договору, тому вона передала ОСОБА_3 кошти у розмірі 45000 грн. Крім цього, позивач зазначала, що на підтвердження свого наміру передати їй у власність земельну ділянку 02 вересня 2014 ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким заповів вищезгадану земельну ділянку їй. У зв`язку з хворобою спадкодавця укласти основний договір купівлі-продажу 01 березня 2016 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не вдалося.

Звернувшись 16 серпня 2016 року до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О. В. з метою оформлення спадщини, позивач дізналась, що оформити спадщину на неї на вищевказану земельну ділянку не має можливості, оскільки незадовго до смерті, а саме 11 лютого 2016, ОСОБА_3 склав новий заповіт, яким все своє майно заповів відповідачу ОСОБА_2 , яка відмовилась вирішити дане питання мирним шляхом. Посилаючись на положення Цивільного кодексу України, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач просила задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати - витрати на правову допомогу у розмірі 6 325 грн і судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 липня 2017 року позов задоволено.

Виключено зі складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянку, що розташована за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:005 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Визнано дійсним попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:005 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані із наданням правової допомоги у розмірі 6 325 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 653,60 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного майна, а позивач довела факт виконання істотних умов договору та провела розрахунок за продаж земельної ділянки, що стало підставою для задоволення позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2017 року рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, щовідсутні підстави для задоволення позовних вимог з підстав, заявлених позивачем, оскільки в силу положень статей 640, 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки не є укладеним, а договір, який не було вчинено у передбачений законом письмовій формі, не може визнаватись дійсним у судовому порядку на підставі частини другої статті 220 ЦК України. А тому і правові підстави для виключення земельної ділянки, указаної позивачем, зі складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 та визнання за позивачем права власності на таке нерухоме майно, відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

У матеріалах справи міститься попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 серпня 2014 року, складений у простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобов`язались до 17 години 01 березня 2016 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:0050 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

02 вересня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт на випадок своєї смерті, згідно з яким належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 0,9932 га, що розташована за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, кадастровий номер :03:002:0050 заповів ОСОБА_1 в цілому.

Позивач зазначала, що після укладення попереднього договору купівлі-продажу ОСОБА_3 отримав від неї завдаток в розмірі 3000 грн у рахунок майбутнього укладення основного договору, та 02 вересня 2014 року спадкодавець отримав від позивача 45000 грн як повний розрахунок за земельну ділянку, що підтверджено розпискою та показами свідків.

11 лютого 2016 року ОСОБА_3 склав новий заповіт на випадок своєї смерті, згідно з яким все своє майно заповів відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно з інформацією приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О. В., до 17.45 год. 01 березня 2016 ОСОБА_3 в нотаріальну контору для укладення договору купівлі-продажу не з`явився, необхідні документи не надав.

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 серпня 2016 ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який залишив заповіт на її ім`я, посвідчений нотаріусом 02 вересня 2014 року за реєстровим № 5054.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 також звернулась і відповідач.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на положення статей 218, 220 ЦК України, відповідно до яких, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним; якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить принципу вільного волевиявлення учасника правочину та вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором.

Відповідно до частини третьої статті 635 ЦК Українизобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, визнання такого договору дійсним, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до статті 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За правилами частини другої статті 220 ЦК Україниу випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Зазначена частина друга статті 220 ЦК Українизастосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

У зв`язку з наведеним, встановивши факт неналежного виконання боржником основного зобов`язання за кредитним договором, апеляційний суд дійшов правильного висновку про ненастання у зв`язку з встановленими обставинами щодо кредитної заборгованості таких юридичних наслідків як припинення кредитного зобов`язання.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 15 серпня 2014 року між нею та ОСОБА_3 у простій письмовій формі, а також вказувала про здійснення розрахунку за цим договором. Проте договір купівлі-продажу земельної ділянки сторонами не було вчинено.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором припиняється, і судом не може бути визнано укладеним та дійсним договір, щодо якого не дотримана передбачена законом письмова форма.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року в справа № 6-226цс14.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що в силу положень статей 640, 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки не є укладеним, а договір, який не було вчинено у передбаченій законом письмовій формі, не може визнаватись дійсним у судовому порядку на підставі частини другої статті 220 ЦК України, а отже і правові підстави для виключення земельної ділянки, вказаної позивачем, зі складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , та визнання за позивачем права власності на таке нерухоме майно, відсутні.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська