КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/513/19
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Плюс» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 року у складі судді Зінченко О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа: Громадська організація «Товариство індивідуальних забудовників «Північна» про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на земельну ділянку.
Зазначала, що база відпочинку «Озерце» Київського авторемонтного заводу Міністерства Оборони України (в/ч НОМЕР_1 , до 1994 року в/ч НОМЕР_2 ) існує на території смт. Козин з 1972 року. В літній період в один і той же час можливості задовольнити всіх бажаючих відпочити на базі «Озерце» адміністрація не в змозі була із-за відсутності достатньої кількості будинків, тому працівники підприємства та їх сім`ї почали самі будувати будинки на земельних ділянках біля бази відпочинку. Адміністрація підприємства зазначеним сім`ям індивідуальних забудовників, по можливості, допомагала автотранспортом, матеріалами, забезпечувала в період будівництва та по сьогоднішній день електроенергією, водою, за що протягом цього періоду сім`ї працівників сплачували гроші в касу заводу. Для вирішення питання узаконення використання земельних ділянок та забудов на цій території в 2002 році забудовники створили громадську організацію - товариство індивідуальних забудовників «Північна».

Починаючи з 1986 року позивачем, та іншими членами кооперативу «Северньй», а з 2002 року громадська організація «Товариство індивідуальних дачних забудовників «Північне» (надалі - ГО «ТІЗ «Північне») сплачували в касу ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» за використану електроенергію, оскільки були підключені до трансформатора, що належав ДП «Київський автомобільний ремонтний завод». 05 грудня 2002 року між МП «Кадастр» та ГО «ТІЗ «Північне» було укладено договір на виконання проектно-вишукувальних робіт. І у 2003 році МП «Кадастр» було виготовлено технічну документацію по інвентаризації земельних ділянок ГО «ТІЗ «Північна», серед яких міститься кадастровий план земельної ділянки, який позивачем використовується. Зазначену документацію було затверджено згідно рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6 від 21 вересня 2006 року. 09 серпня 2010 року позивачем було отримано технічний паспорт на житловий (індивідуальний) будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . Житловий будинок знаходиться на спірній земельній ділянці площею 0,0193 га, що розташована у смт. Козин, Обухівського району, Київської області. 29 листопада 2017 року позивачем було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що іншим чином захистити своє право позивач не може, остання просила визнати за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право власності на земельну ділянку площею 0,0193 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Плюс» (надалі - ТОВ «Альфа-Плюс»), посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції вирішив питання щодо визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, не зважаючи на те, що земельна ділянка не сформована та відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про передачу позивачу.
Крім того, ТОВ «Альфа-Плюс» є орендарем земельної ділянки, частину якої становить земельна ділянка, визнання права власності на яку є предметом спору у даній справі, проте його не було залучено до участі у справі.

Посилаючись на зазначене та те, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування та не може бути делеговане суду, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ТОВ «Альфа-Плюс», який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_1 та голову громадської організації «Товариство індивідуальних забудовників «Північна» Костюкова В.О., які просили апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 листопада 2017 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно даних витягу, підставою виникнення права власності є довідка про присвоєння адреси, серія та номер 17-10-25/9, виданий 25.10.2017, видавник: ГО ТІЗ «Північна», технічний паспорт, серія та номер:394/10/17, виданий 20.10.2017, видавник ТОВ юридична компанія «Золоті ворота» (а.с.35).

Встановлено, що 20 лютого 2018 року рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 28/62 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0113 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.15).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з підстав його обґрунтованості та відсутності іншого порядку захисту позивачем своїх прав.

Між тим, погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції не можна, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Між тим, районний суд, в порушення положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України не вжив заходів щодо ефективного розгляду справи, не виконав вимоги ч. 5 ст. 12 ЦПК України, у випадку необхідності не скористався положеннями ч. 7 ст. 81 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення заявленого по справі спору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:
а) землі сільськогосподарського призначення;
б) землі житлової та громадської забудови;
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
г) землі оздоровчого призначення;
ґ) землі рекреаційного призначення;
д) землі історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду;
ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Суд першої інстанції розглядаючи спір, в порушення вимог ст. 19 ЗК України, належним чином не з`ясував до якої категорії земель за основним цільовим призначенням відноситься земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, зареєстрований на ім`я позивача, і хто є її власником (користувачем) і не вирішив питання про залучення до участі в справі власника (користувача) даної земельної ділянки.

Окрім цього, районний суд не врахував і наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з частиною 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому згідно з частиною 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди (ч. 5 ст. 120 ЗК України).
Крім того, згідно з п. «б» ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, серед іншого, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з положеннями, наведеними у п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правовстановлюючим документом для державної реєстрації права власності на сформовану земельну ділянку в порядку відведення земельної ділянки із земель державної та комунальної власності є рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з п.п. 8 п. «б» ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказане питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
З аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування та не може бути делеговане суду.

Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 96/2866/16-ц.

Разом з тим, в порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, якою передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд першої інстанції залишив поза увагою висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №96/2866/16-ц.

При цьому, колегія суддів враховує і зміст долученого до справи листа за № 198 від 26 лютого 2019 року Козинської селищної ради Обухівського району Київської обл., згідно якого органом місцевої влади не приймалося рішення про введення в експлуатацію належного ОСОБА_1 житлового будинку та присвоєння домоволодінню поштової адреси; не погоджувалася селищною радою будь-яка документація щодо будівництва позивачем на території смт. Козин нерухомого майна, а членами земельної комісії та посадовими особами селищної ради не підписувалися акти встановлення меж земельних ділянок, які б відводилися у власність ГО «Товариство індивідуальних забудовників «Північна» та ОСОБА_1 (а.с.135).

Отже, спірна земельна ділянка в установленому законом порядку не сформована.

Визнаючи за позивачем право власності на земельну ділянку, площею 0,0193га, районний суд не дав оцінки у судовому рішенні змісту рішення Козинської селищної ради від 20 лютого 2018 року №28/62, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею 0,0113га, а також те, що причиною відмови зазначено неіснуючу адресу земельної ділянки : АДРЕСА_1 та відсутність проїзду до земельної ділянки.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано користування ТОВ «Альфа-Плюс» земельною ділянкою площею 2.0252 га, кадастровий номер :03:008:0002, яка знаходиться в смт. Козин Обухівського району Київської області за довгостроковим договором оренди, зі строком дії до 18 липня 2052 року з правом пролонгації (а.с.125).

Разом з тим, як свідчать дані схеми розташування наданої в оренду ТОВ «Альфа Плюс» земельної ділянки, площею 2,0252 га та земельної ділянки, площею 0,0193га право власності на яку визнано судом за позивачем, складеної сертифікованим інженером - землевпорядником, земельна ділянка, площею 0,0193 га, майже повністю (0,0158 га) накладається на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ТОВ «Альфа Плюс» (а.с.127,128).

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення районного суду впливає на права, інтереси та (або) обов`язки ТОВ «Альфа-Плюс».

Відповідно до положень ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішення питання про залучення до участі у справі осіб, права та інтереси, яких зачіпаються.

За таких обставин, рішення районного суду, як постановлене з істотним порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню, а по справі слід постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Плюс» задовольнити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 року скасувати.
Постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: