Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 441/1577/16-ц

провадження № 61-24806св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

стягувач - ОСОБА_2,

державний виконавець Городоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сіромська Мар'яна Ігорівна,

заінтересована особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_5, на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 31 січня 2017 року у складі судді Ференц О. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяк Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Городоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сіромської М.І. про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року скаргу ОСОБА_2 призначено до судового розгляду.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 31 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року скаргу представника стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на постанову державного виконавця Городоцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області Сіромської М.І. про закінчення виконавчого провадження № 37074360 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 залишено без розгляду. Роз'яснено ОСОБА_2, що після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, вона має право звернутися до суду повторно.

Ухвали мотивовані тим, що на підставі пункту 2 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) скарга підлягає залишенню без розгляду, оскільки враховуючи інформацію ДПС України про перетин ОСОБА_2 Державного кордону України, яка після виїзду за межі України 01 травня 2014 року на територію України не поверталася, а відтак не могла укласти та підписати 01 жовтня 2016 року договір з ОСОБА_5 на представництво її інтересів в суді.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася із касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_5, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржені ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд порушив цю норму конституції, оскільки вийшов за межі своїх повноважень. Суд першої інстанції витребовував докази для підтвердження належності оформлення документів на представництво, що явно виходить за межі повноважень судді. Суди не застосували норми статті 204 ЦК України, якою передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, суд не мав права сумніватися у чинності договору, чим порушив і норму частини четвертої статті 42 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У частині першій статті 38 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що особи, які беруть участь у цивільній справі, можуть брати у ній участь особисто або через представника (крім справ про усиновлення). Особиста участь особи у справі не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Тлумачення частини першої статті 40, частини четвертої статті 42 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржених рішень) свідчить, що представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу. Повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Городоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сіромської М. І. про закінчення виконавчого провадження № 37074360 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь аліментів на дочку ОСОБА_6

Скарга ОСОБА_2 підписана представником ОСОБА_5, який на підтвердження повноважень долучив договір про надання правової допомоги від 01 жовтня 2016 року, укладений між адвокатом ОСОБА_5, як виконавцем, та ОСОБА_2, як замовником.

Суди на підставі листів Державної прикордонної служби України від 24 листопада 2016 року та 22 листопада 2016 року встановили, що ОСОБА_2 після виїзду за межі України 01 травня 2014 року через п/п «Шегині» в Україну станом до моменту надання інформації не поверталася.

При залишенні скарги ОСОБА_2 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд вважав, що адвокат ОСОБА_5 не має повноважень на ведення справи у суді, оскільки ОСОБА_2 на момент укладення у м. Львові договору від 01 жовтня 2016 року на надання юридичної допомоги перебувала за межами України.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов'язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Таким чином, суди не врахували положення статті 204 ЦК України, всупереч презумпції правомірності правочину, за відсутності прямої вказівки закону про нікчемність договору про надання юридичної допомоги від 01 жовтня 2016 року, зробили висновок про те, що ОСОБА_2 не підписувала цей договір та залишили скаргу без розгляду.

Тому доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені ухвали постановлено без додержанням норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені ухвали скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_5, задовольнити.

Ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 31 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року скасувати.

Передати справу № 441/1577/16-ц до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Городоцького районного суду Львівської області від 31 січня 2017 року та ухвала апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило