Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/8975/13-ц

провадження № 61-15299св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Вінницька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Луценка В. В., Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Вінницької міської ради про визнання права власності на приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на нежиле вбудоване приміщення АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що їм належала двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Вказана квартира позивачами приватизована та переобладнана у відповідності до наданих рішень та дозволів під офіс-магазин. Безпосередньо під квартирою та квартирами мешканців вказаного під`їзду розташоване підвальне приміщення загальною площею 72,9 кв. м, з яких 22 кв. м є власністю позивачів згідно свідоцтва про право власності № 603 від 11 листопада 1993 року. Сусіди позивачів та мешканці будинку не заперечують проти оформлення права власності за позивачами на зазначене вище підвальне приміщення, що підтверджується спільною угодою між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та зі сторони мешканців 4-го під`їзду будинку - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , завіреною директором ДП ЖЕК № 26.

Таким чином, просили задовольнити позов та визнати за ними право власності на підвальні приміщення у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності на нежиле вбудоване приміщення № 67, а саме: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5 та 67-6 загальною площею 72,9 кв. м, з урахуванням раніше приватизованих приміщень 67-5, 67-6, що розташовані в підвалі жилого будинку АДРЕСА_1 відповідно до плану, виданого комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 20 липня 2011 року та технічного паспорту на офіс-магазин.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що угодою, укладеною між позивачами та іншими мешканцями будинку від 10 березня 2009 року перебачено, що мешканці під`їзду відмовляються від своєї частки підвального приміщення за умови проведення позивачами усіх ремонтних робіт, а право власності на приміщення підвалу в позивачів виникає з моменту закінчення ремонту комунікацій в підвалі. Оскільки ремонт підвалу закінчено, що підтверджується підписанням 10 листопада 2010 року акту про прийняття виконаних робіт власниками квартир під`їзду АДРЕСА_1 , тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_14 задоволено; рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі всіх належних відповідачів, якими є всі співвласники квартир у вказаному будинку, чим порушив їх права та інтереси. Крім того, всі мешканці будинку згоди на відчуження належних їм часток підвального приміщення не давали.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 березня 2018 року справу № 127/8975/13-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що позивачам у справі належала двокімнатна квартира АДРЕСА_2 на першому поверсі. Вказана квартира позивачами приватизована та переобладнана у відповідності до наданих рішень та дозволів під офіс-магазин. Безпосередньо під квартирою позивачів та квартирами мешканців вказаного під`їзду багатоквартирного будинку, розташоване спірне підвальне приміщення загальною площею 72,9 кв. м, з яких 22 кв. м є власністю позивачів згідно із свідоцтвом про право власності від 11 листопада 1993 року № 603.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно офіційного тлумачення, що викладене в Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_15 та інших громадян про офіційне тлумачення пункту 2 статті 10 ЗУ «Про приватизацію держаного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Як убачається з матеріалів справи всі мешканці багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , які є співвласниками квартир у цьому будинку своєї згоди на відчуження належних їм часток підвального приміщення будинку не давали. Наявні в матеріалах справи заяви деяких мешканців багатоквартирного будинку про те, що вони відмовляються від свого права користуватися спільною частиною підвального приміщення будинку, не можуть слугувати належною підставою для набуття позивачем права власності на допоміжні приміщення будинку.

Установлено, що через спірні підвальні приміщення будинку проходять інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації усіх квартир без доступу до яких експлуатація житлового будинку є неможливою, що підтверджує факт того, що ці приміщення є допоміжними.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381, 382 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і підвал), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними заходами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 зазначено, що в багатоквартирних будинках власники приватизованих і неприватизованих помешкань є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. При цьому ніхто з власників житла не має пріоритету в їх використанні.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційний суд безпідставно прийняв апеляційну скаргу особи, права якої рішенням суду першої інстанції порушені не були. Слід зазначити, що ОСОБА_14 згоди на відчуження своєї частки у праві власності на підвальне приміщення не надавала, тому апеляційний суд дійшов привального висновку, що її право порушено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.

Крім того, позивач зазначає, що апеляційний суд грубо порушив норми процесуального права, оскільки не повідомив її про час і місце розгляду справи 08 грудня 2016 року.

З матеріалів справи убачається, що апеляційним судом надіслано на адресу ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням повістку про виклик до суду 08 грудня 2016 року, однак вказане рекомендоване повідомлення № 500 повернулося на адресу суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Слід зазначити, що апеляційним судом дотримано всіх необхідних вимог щодо повідомлення ОСОБА_1 про місце і час розгляду справи. Верховний Суд зазначає, що сам лише факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою апеляційний суд надсилав повістку про виклик до суду не може бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі і отримувати кореспонденцію, яка була направлена на адресу вказану у позовній заяві.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов