Єдиний унікальний номер 236/2455/18 Номер провадження 22-ц/804/270/19
Єдиний унікальний номер 236/2455/18 Головуючий у 1 інстанції Бікезіна О.В.
Номер провадження 22-ц/804/270/19 Доповідач Дундар І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2018 року, ухвалене в залі суду в місті Лиман Донецької області о 15-25 годині, повний текст судового рішення виготовлений 29 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що працював з 23 жовтня 1997 року в Луганському відділенні Донецької залізниці. 25 липня 2016 року Луганська дирекція залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» реорганізована у Луганську дирекцію залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про що зроблено запис в трудовій книжці. 17 липня 2017 року позивача звільнено за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою одноразової грошової допомоги. На день звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату. Просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 21510,98 грн., одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 3403,20 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року по 31 серпня 2018 року в сумі 48155,28 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 21510,98 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів); стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 608,24 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» просили рішення суду в частині стягнення 21510,98 грн. (заборгованість з заробітної плати, компенсації) скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а саме, суд не врахував, що з 16 березня 2017 року нарахування заробітної плати було припинено, оскільки відсутній зв'язок з виробничими підрозділами та не передані первинні документи. Суд безпідставно надав перевагу розрахункам та документам, наданим позивачем, оскільки вони виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Луганську та засвідчені кадровою печаткою структурного підрозділу і підписом працівника дирекції, повноваження якого невідомі. Крім того, суд помилково не застосував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України до вимоги про стягнення заробітної плати.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що позивач працював на різних посадах Луганського відділення ДП «Донецька залізниця», 25 липня 2016 року Луганська дирекція залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», дія трудового договору з позивачем продовжена, 15 березня 2017 року встановлено початок простою з оплатою за час простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) згідно графіку роботи, 17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою одноразової грошової допомоги в розміру середньомісячного заробітку та компенсації за 68 днів відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги позивачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та одноразової допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості по заробітній платі підтверджується розрахунковими листами (табуляграмами), обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказав, що 17 липня 2017 року звільнився з Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 21510,98 грн., одноразову грошову допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 3403,20 грн. (арк. спр. 2-10).

В матеріалах справи наявна трудова книжка позивача, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працював з 23 жовтня 1997 року водієм автомобіля в автобазу Луганського відділення Донецької залізниці, з 1 червня 2000 року Луганське регіональне представництво перейменовано в Луганську дирекцію залізничних перевезень, з 21 червня 2006 року перейменовано в Луганську дирекцію залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця», 15 квітня 2016 року реорганізовано шляхом злиття у структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», 17 липня 2017 року позивача звільнено в зв'язку зі скороченням штату працівників - п.1 ст.40 КЗпП України (арк..спр.12-19). Наказом №78/ОС від 22 липня 2016 року продовжена дія трудового договору ОСОБА_1 у структурному підрозділі «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (арк..спр.20-24).

На підставі ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

На підставі частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 21510,98 грн., а саме за березень 2017 року - 1875,95 грн., за квітень 2017 року - 1960,84 грн., за травень 2017 року - 1960,84 грн., за червень 2017 року - 1960,84 грн., за липень 2017 року - 13752,51 грн. Дані обставини підтверджуються розрахунками заробітної плати (арк..спр.28, 32, 39, 46, 53).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення даної суми з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про відсутність заборгованості безпідставні.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Доводи відповідача ґрунтуються лише на тій обставині, що відсутні первинні документи для нарахування заробітної плати - накази про прийняття на роботу, про надання відпустки, про припинення трудового договору, табелі обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжні відомості.

В той же час позивачем суду надано накази щодо прийняття на роботу та припинення трудового договору (арк..спр.20-27), Табелі обліку використання робочого часу за березень , квітень, травень, червень та липень 2017 року (арк..спр.29-31, 33-38, 40-45, 47-52, 55-60).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дані документи виготовлені на непідконтрольній території та засвідчені кадровою печаткою структурного підрозділу і підписом працівника дирекції, повноваження якого невідомі необґрунтоване.

Відповідачем не надано суду жодного доказу про те, що особа, яка посвідчила копії даних документів, не мала на це повноважень та про те, що печатка, якою вони завірені, не має юридичної сили.

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі.

Дійсно, 16 січня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» надано Науково-правовий висновок №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (арк.спр.93-109), з якого виходить, що відсутня вина ПАТ «Українська залізниця» в невиплаті належних працівникові сум при звільненні.

В той же час за змістом правових позицій, на які посилається відповідач та які викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справам №6-364цс16; №6-365цс16 висновки Верховного Суду України зводяться до того, що форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи відповідача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, відповідачем не надано.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 31 січня 2019 року

Головуючий