ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 677/706/18
Провадження № 22-ц/4820/849/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р. С., Спірідонової Т.В., Ярмолюка О.І.,

секретар Чебан О.М.,

з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2019 року, суддя Вознюк Р.В., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

В травні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі «Банк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість по кредитному договору у розмірі 64644 грн. 33 коп.

В обґрунтування доводів позивач зазначив, що 31 січня 2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 4600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання по кредитному договору не виконав та станом на 31 березня 2018 року заборгованість за кредитом становить 64644 грн. 33 коп., а саме: тіло кредиту 3543 грн. 45 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 53659 грн. 09 коп., нарахована пеня та комісія 3887 грн. 30коп., штрафи 3554, 49 грн.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права. Представник апелянта зазначив, що судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, умовам договору щодо його дії. Суд не звернув увагу на те, що строк дії картки встановлено до 31 серпня 2016 року, а тому перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 01.09.2016 року. Тому, звернення банку з позовом до суду у травні 2018 року відбулося у межах строків позовної давності. Наголошував на тому, що з матеріалів справи не вбачається та відповідачем не доведено виконання належним чином умов кредитного договору, а також не спростовано наявну заборгованість по кредитному договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав, що він не підписував Тарифи та Умови надання банківських послуг, у зв`язку з чим ці документи не є складовою частиною кредитного договору. Більше того, розрахунок заборгованості не є доказом існування кредитної заборгованості. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник апелянта АТ КБ «Приватбанк» апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 , повідомлений належним чином про час і місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, в письмовій заяві просив апеляційний суд провести розгляд справи без його участі, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши учасника справи, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 31 січня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 4600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 80, 113).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31.03.2018 року становить 64644,33 грн. і складається з 3543,45 грн. тіло кредиту, 53659,09 грн. - заборгованість за процентами,нарахована пеня та комісія 3887,30 грн., а також штрафи у розмірі 3554,49 грн. (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач ПАТ КБ «Приватбанк» пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Висновок суду є помилковим з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Частиною 1 статті 634 вказаного Кодексу встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Докази у справі достовірно вказують на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» відкрило на ім`я ОСОБА_1 картковий рахунок, на який Банком були перераховані кредитні кошти та через який сторонами здійснювались фінансові операції. Позивач видав відповідачу кредитну картку, яка використовувалася ним для проведення розрахунків. Вказані докази підтверджують одержання відповідачем кредитних коштів.

Для здійснення грошових операцій за кредитним договором банк видав ОСОБА_1 25.04.2014 року кредитну картку № НОМЕР_1 зі строком її дії до серпня 2016 року.

Випуск картки підтверджується банківською випискою по картковому рахунку, довідкою про видані кредитні картки, наявністю фото клієнта з картою (а.с. 80-82, 111-113).

З виписки по картковому рахунку вбачається, що у період з 25.04.2014 року по 30.09.2018 року відповідачу відкрито рахунок, на який встановлено кредитний ліміт, та відповідач користувався кредитними коштами, зокрема, проводив оплату за придбані товари та надані послуги, отримував готівкові кошти через банківські термінали, здійснював часткове погашення кредиту.

Оцінивши в сукупності надані докази, слід прийти до висновку, що ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору отримав кошти у кредит у розмірі 4600 грн. та користувався ними у вигляді кредитного ліміту.

При цьому, як вбачається зі змісту письмового відзиву на позов ОСОБА_1 , який міститься в справі, останній не заперечував факту отримання коштів у Банку шляхом перерахування на банківську картку, оскільки зазначив, що особисто вносив платіж готівковими коштами на картковий рахунок 28.11.2014 року в сумі 200 грн. (а.с.95).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору відповідач належним чином не виконував, оскільки не повернув отриманої в Банку суми.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (далі Постанова) передбачено, якщо Правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт не містять підпису боржника, то з огляду на їх мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо ним підписана, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Із анкети-заяви, підписаної Банком та ОСОБА_1 вбачається, що в ній відсутні правила надання банківських послуг, тарифи обслуговування кредитних карт, а саме строк дії договору, процентна ставка, сума комісії, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми тощо (а.с. 6).

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові вказує, що оскільки підписана лише заява-анкета, яка не містить детальних умов договору, а Правила надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт не містять підпису боржника, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню, комісію і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.01.2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору, положеннями яких передбачені процентна ставка за користування коштами, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

При цьому суд вказує, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування, а тому з ОСОБА_1 підлягає до стягнення лише тіло кредиту у сумі 3543 грн. 45 коп.

При цьому слід зауважити, що в суді першої інстанції відповідач заперечував підписання кредитного договору та отримання кредитних коштів, про що суд зазначив в оскаржуваному рішенні.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 62).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Доводи апелянта про початок перебігу строку позовної давності з 31 серпня 2016 року, що відповідає строку дії платіжної картки відповідно до Умов надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», є необґрунтованими з огляду на наступне.

Із положень ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В силу ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Із встановлених вище обставин слідує, що строк виконання зобов`язання в даному випадку не був встановлений, а тому Банк звернувся до суду з вимогою до боржника в межах позовної давності, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2013 року в розмірі 3543 грн. 45 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 09.09.2019 року.

Судді