Справа № 204/9222/18
Провадження № 2/204/523/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С ТА Н О В И В:

У грудні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просила визнати за нею право власності на будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: жилого будинку А-1 шлакобетонного, 1977 року побудови, житловою площею 45,7 кв. м., літньої кухні Б шлакобетонної, 1977 року побудови, входу в погріб В шлакобетонного, 1977 року побудови, вбиральні Г шлакобетонної, 1991 року побудови, входу в погріб Д шлакобетонного, обкладеного цеглою, 1977 року побудови, душу Е бетонного, 1991 року побудови. В обґрунтування позову зазначає, що у 2006 році між нею та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Було вирішено, що витрати по переоформленню житлового будинку буде сплачувати позивачка. Договір був укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, оскільки у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем позивачка не мала коштів на оплату послуг нотаріуса. Проте вони домовились в подальшому оформити договір нотаріально. Вони досягли згоди з усіх істотних умов договору, вона передала кошти за будинок у сумі 25 000 грн., про що отримала розписку від продавця, а продавець передала їй ключі від будинку та документи на будинок, що свідчить про виконання нами умов договору. Одразу після підписання договору вони склали акт прийому-передачі будинку, що також доводить виконання ними умов договору. Після цього позивачка була впевнена в тому, що законно набула право власності на зазначений будинок та має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Одразу після підписання договору позивачка почала в ньому проживати. У подальшому оформити договір нотаріально вони не мали можливості, оскільки ОСОБА_4 була літньої жінкою, захворіла невдовзі після укладення договору купівлі-продажу та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Єдиним правонаступником померлої є її син ОСОБА_3 відповідач по справі. Також, відповідач є чоловіком позивачки. Відповідач звертався до державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проте у вчинені даної нотаріальної дії йому було відмовлено. Пізніше відповідач звертався до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, проте суд відмовив повністю в задоволені даної позовної заяви. Земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, отримав громадянин ОСОБА_5 , який був чоловіком ОСОБА_4 , на підставі рішення райвиконкому Солонянської районної ради депутатів трудящих від 19 грудня 1964 року. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Будинок, який розташований на вищезгаданій земельній ділянці, належав на спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які були подружжям. Після смерті ОСОБА_5 будинком володіла, користувалася та розпоряджалася ОСОБА_4 . У 2006 році право проживати в будинку виникло у позивачки на підставі договору купівлі-продажу будинку, з того часу і до сьогоднішнього дня вона продовжує володіти та користуватися зазначеним будинком, веде господарство, несе витрати по утриманню житла в належному стані і сплаті комунальних платежів, виконує поточні та капітальні ремонти за можливістю, доглядає присадибну ділянку, обробляю город, що свідчить про те, що вона добросовісно володіє та користується будинком. У даному будинку позивачка безперервно проживає протягом 12 років, володіє ним відкрито. Проте, позивачка не має можливості оформити право власності та зареєструвати місце проживання, оскільки договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально. Рішенням Дніпропетровської міської ради від 16.11.2006 року були змінені адреси домоволодінь, тому існуючу на той момент адресу «вулиця Потічна 8 АДРЕСА_2 » змінили на нову адресу «вулиця Новошкільна 118». Враховуючи, що позивачка заволоділа будинком на законних підставах, а також продовжує відкрито і безперервно володіти ним більше 10 років, вважає за необхідне визнати за нею право власності на жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з викладеним, позивачка вирішила звернутися до суду з даним позовом.

Допитана в судовому засіданні 19 серпня 2019 року свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачкою, яка є її матір`ю. За вказаною адресою вона проживає з народження. Їй відомо, що раніше домоволодіння АДРЕСА_1 належав її бабусі. У 2006 році між її бабусею та позивачкою був укладений договір купівлі-продажу даного домоволодіння, після чого вони постійно там проживають. Дане домоволодіння утримують саме вони, крім них, на домоволодіння більше ніхто не претендує.

Позивачка та її представник - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

19 січня 2006 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_3 , яке складається з: жилого будинку А-1 шлакобетонного, 1977 року побудови, житловою площею 45,7 кв. м., літньої кухні Б шлакобетонної, 1977 року побудови, входу в погріб В шлакобетонного, 1977 року побудови, вбиральні Г цегляної, 1991 року побудови, входу в погріб Д шлакобетонного, обкладеного цеглою, 1977 року побудови, душу Е бетонного, 1991 року побудови, продаж вчинено за 25 000 грн. (а.с. 27-28).

У вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що домоволодіння належить продавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Однак, матеріали справи не містять жодного доказу того, то вищезазначене домоволодіння станом на 19 січня 2006 року належало ОСОБА_4 на праві приватної власності.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 25 000 грн. підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_4 від 19.01.2006 року (а.с. 29).

На час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу домоволодіння позивачка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 3 від 15.11.2018 року (а.с. 10).

На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 4225 від 16 листопада 2006 року «Про визначення порядку та кінця вулиці Новошкільної у Красногвардійському районі та упорядкування адресації забудови» адресу « АДРЕСА_3 було змінено АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 » (а.с. 69).

У позовній заяві позивачем зазначено, що ОСОБА_4 є матір`ю відповідача ОСОБА_3 . Однак, на підтвердження вказаних обставин стороною позивача суду не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст.ст.77-79 ЦПК України.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 4 жовтня 2010 року, актовий запис № 7084 (а.с. 11).

У позовній заяві також зазначено, що земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, отримав ОСОБА_5 , який був чоловіком ОСОБА_4 , на підставі рішення райвиконкому Солонянської районної ради депутатів трудящих від 19 грудня 1964 року. Вказаний будинок належав на спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які були подружжям, а після смерті ОСОБА_5 будинком володіла, користувалася та розпоряджалася ОСОБА_4

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, як не надано і жодних доказів того, що спірний будинок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд критично оцінює Довідку № 53, в якій зазначено, що ОСОБА_5 рішенням Солонянської районної ради депутатів трудящих ся від 19 грудня 1964 року була надана земельна ділянка для будівництва жилого будинку по АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 , оскільки у вказаній довідці міститься закреслення фрази «рішення виконкому Красногвардійського» з виправленням на «рішення виконкому Солонянського», яке належним чином не засвідчене, однак при цьому довідка підписана від імені завідуючого саме Красногвардійським райкомунхозом ОСОБА_7 , а не представником Солонянського виконкому (а.с. 72).

Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 звертався до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Третя дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , однак рішенням суду від 19 вересня 2018 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/77046892, ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

З довідки № 2202, виданої головою квартального комітету ОСОБА_8 . 20 листопада 2018 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації (а.с. 70), що також підтверджується Актом підтвердження фактичного місця проживання особи від 1 грудня 2018 року, складеним мешканцями вул АДРЕСА_1 (а.с. 71).

Також факт того, що позивачка придбала домоволодіння у ОСОБА_4 у 2006 році за домашньою угодою та постійно проживає там з того часу, підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 .

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого ТОВ «Європейська оціночна компанія» станом на 30.11.2018 року, вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 573 кв.м. та складається з: житловий будинок літ. А-1 1977 року побудови, літня кухня літ. Б 1977 року побудови, вхід в погріб літ. В 1977 року побудови, вбиральня літ. Г 1991 року побудови, вхід в погріб літ. Д, 1977 року побудови, літній душ літ. Е 1991 року побудови, споруди, огорожі, мостіння № 1-6, І (а.с. 31-35).

Однак, згідно листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 9166 від 24 червня 2019 року, в інвентаризаційній справі станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_1 .

Ані позивачка, ані її представник не оспорювали той факт, що право власності на спірне домоволодіння не було зареєстровано.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У абзаці 2 пункту 10 Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз`яснено, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Також, у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України по справі № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року зазначено, що за змістом частини 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1 ст. 376 К України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина 2 ст. 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146).

Той факт, що житловий будинок є самочинним будівництвом виключає можливість визнання права на нього за правилами набувальної давності, оскільки статтею 376 ЦК України передбачено особливий порядок набуття права власності на таке нерухоме майно.

У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, задоволенню не підлягають, оскільки право власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 , не було зареєстровано.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 328, 344, 376 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 76-81, 128, 133, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська