Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 302/1140/16-ц

провадження № 61-25702св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року у складі судді Цімбота В. І. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним кредитно-заставного договору № MKMWAN 13721288 від 31 січня 2008 року, припинення права застави на автомобіль марки Daewoo Nexia 1.5 GL, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що зазначений договір укладено в іноземній валюті за відсутності у банка відповідної індивідуальної ліцензії; умови кредитного договору є явно несправедливими, оскільки на споживача покладено усі ризики знецінення національної валюти, сторони при укладенні договору виходили з курсу долара США до гривні приблизно 5, 00 грн, а на день подання позову курс долара США становив 26-27 грн за один долар США. Вважає, що існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань, так як з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу, яку вона сплатила в іноземній валюті за курсом долара США на день сплати кредиту, значно зросла, у зв`язку з чим значно погіршився її фінансовий стан, що відповідно до статті 652 ЦПК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Також позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору нею отримано кредит лише в сумі 8 170, 63 дол. США, тоді як у кредитно-заставному договорі та графіку погашення кредиту зазначено суму 8 894, 37 дол. США, з якої 723, 74 дол. США вона не отримувала, як і не отримувала суму 3 875, 26 дол. США на оплату страхових платежів.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, пояснивши, що відповідно до умов кредитного договору позивачу, крім кредитної лінії на купівлю автомобіля, відкрита окрема кредитна лінія на сплату страхових платежів у розмірі 2 875, 26 дол. США. Відповідач зазначив, що позивач відповідно до положень статей 6 та 627 ЦК України вільно діяла при укладення кредитного договору, усвідомлюючи у момент укладання зазначеного договору імовірність коливань курсів іноземних валют у майбутньому. Відповідач вважаd, що кредитний договір є правомірним, повною мірою відповідає законодавству України, сторони на підставі вільного волевиявлення, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, досягли згоди з усіх істотних умов договору, уклали договір у письмовій формі.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, керувався тим, що сторони підписали кредитний договір у 2008 році, позивач до 2015 року добровільно, вчасно сплачувала передбачені договором платежі та користувалася автомобілем, що свідчило про те, що ОСОБА_1 , укладаючи правочин, усвідомлювала значення своїх дій.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що факт отримання позивачем кредитних коштів підтверджено рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року, що набрало законної сили, яким в рахунок погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором у сумі 3 209, 23 дол. США звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Daewoo Nexia 1.5 GL, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд апеляційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 щодо несправедливих умов договору в частині надання кредиту в доларах США, оскільки зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити у момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зростання/коливання курсу іноземної валюти не є істотною зміною становища і підставою для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до статті 652 ЦК України, яка передбачає підстави для зміни та розірвання договору, а не для визнання його недійсним.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, постановити нове рішення суду про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права. Висновки судів, на переконання заявника, не відповідають обставинам справи. Заявник зазначає, що у кредитному договорі зазначена сума у розмірі 3 875, 26 дол. США, яка не видавалася позичальнику як оплата страхових платежів за автомобіль, оскільки такі платежі заявник здійснювала самостійно, за окремими квитанціями. Вважає, що в повному обсязі виконала умови кредитного договору, кредитна заборгованість відсутня. Також, зазначає, що графік сплати кредиту не відповідає дійсності отримання кредиту та умовам договору, оскільки не зазначено кінцеву суму оплати. Заявник вважає, що за кредитним договором наявна переплата з її сторони, що виникла внаслідок неправильно складеного графіка платежів. Підставою визнання недійсним кредитного договору є істотна зміна становища у зв`язку з підвищенням курсу валют, що призвело до збільшення суми боргу. Також заявник вважає, що кредитний договір укладений з порушенням положень статті 65 Сімейного кодексу України, тобто без письмової згоди іншого із подружжя.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 31 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитно-заставний договір № MKMWAN 13721288, відповідно до якого позичальник отримала кредит в сумі 8 894, 39 дол. США, з яких частину кредиту у розмірі 8 170, 63 дол. США - на придбання позичальником автомобіля, частину кредиту у розмірі 53, 61 дол. США - на сплату страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту, частину кредиту у розмірі 6, 75 дол. США - на оплату коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі застав рухомого майна, частину кредиту у розмірі 163, 41 дол. США - на оплату винагороди за надання фінансового інструмента, що сплачується в момент видачі кредиту.

З метою виконання зобов`язань за пунктом 3.4 позичальнику відкрито кредитну лінію у розмірі 3 875, 25 дол. США для сплати чергових страхових платежів. Відповідно до підпунктів 17.1.5; 17.1.6 та 17.1.9 процентна ставка за кредитом становить 10,56 % річних, період сплати - з 24 до 28 числа кожного місяця, а датою погашення кредиту у повному обсязі є 30 січня 2015 року.

Зазначений кредит позичальнику надано на придбання автомобіля марки Daewoo Nexia 1.5 GL, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який згідно з кредитно-заставним договором є предметом застави (п. 17.9) і належить ОСОБА_1 на праві власності.

ОСОБА_1 до січня 2015 року добровільно вчасно сплачувала передбачені кредитним договором платежі.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року

(у справі № 302/470/15ц) задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль DAWOO NEXIA 1.5 GL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та відмовлено в зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення безпідставно набутого майна. Судом у зазначеному рішенні встановлено наявність заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» та безпідставність її доводів щодо наявності надмірної сплати коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 березня 2016 року у справі № 6-1460 ск16 залишено без змін рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Посилання ОСОБА_1 на те, що умови кредитного договору є несправедливими, банком при укладенні цього договору порушено вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», договір не містить сукупної вартості кредиту, зазначення в умовах договору валютного кредиту долара США як валюти боргу, що погіршує становище позичальника, затвердження неточного графіку погашення кредиту, є неспроможними і не спростовують висновків судів.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України

«Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Встановлено, що в розділі 17 кредитного договору визначено предмет договору та мету надання кредиту, зокрема те, що банк надав позивачу кредит на споживчі цілі у сумі 8 894, 39 дол. США, які позичальник зобов`язана повернути у строк до 30 січня 2015 року та сплатити за користування цими коштами 10, 56 % річних.

Кредитним договором передбачено забезпечення повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня), умови сплати процентів (розділ 4 Кредитного договору), права та обов`язки сторін (розділ 6) та інші умови.

Пунктом 4.4 договору встановлено, що погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до пункту 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку їх наявності), процентами та кредитом.

Пунктом 16.5 договору встановлено, що детальне визначення загальної вартості кредиту викладене у пунктах 6.2, 14, 16.9, 16.10, 17.1 договору щодо таких складових: сума кредиту, проценти, винагороди, комісії, неустойки, витрати, збитки.

У підпункті 10.1.4 кредитного договору передбачено, що цей договір був належним чином укладений позичальником відповідно до усіх вимог чинного законодавства.

Підпунктом 10.1.11 кредитного договору передбачено, що укладення і виконання позичальником договору не суперечить положенням будь-якого правочину позичальника із третьою особою, чинному законодавству України, підзаконним актом, судовим рішенням чи іншим документам будь-якого характеру.

Отже, кредитний договір відображає повне розуміння сторонами його предмета та інших умов, зазначених в цьому договорі.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що договір не містить сукупної вартості кредиту, зазначення у договорі валютного кредиту долара США, що погіршує становище позичальника, затвердження неточного графіка погашення кредиту, не свідчать про недійсність оспорюваного кредитного договору, оскільки факт отримання повної та необхідної інформації, зокрема і про сукупну вартість кредиту, підтверджується пунктом 16.5 та підпунктами 10.1.4, 10.1.11 кредитного договору, факт підписання та виконання якого позивач не оспорює та не заперечує.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 541/2257/15-ц, від 22 січня 2019 року у справі № 456/4731/14.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що перед укладенням оспорюваного договору ОСОБА_1 ознайомлена про мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, зазначений договір укладено за ініціативи ОСОБА_1 , при цьому остання свідомо уклала договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконувала його. Таким чином, підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 погодилася з усіма умовами цього правочину і взяла на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримала примірник кредитного договору, що дало їй додаткову можливість детально вивчити його умови.

Надалі позичальник тривалий час виконувала укладений договір, до січня 2015 року, не заперечуючи проти його умов. Наведене свідчить про те, що заявник тривалий період, з моменту укладення цього договору до звернення до суду у 2016 році, не заперечувала проти погоджених нею умов кредитного договору, у розумні строки, достатні для з`ясування змісту та характеру зобов`язань, після виникнення цього договірного зобов`язання, не звернулася до контрагента з претензією або з відповідним позовом. Наведене у сукупності свідчить про відсутність порушення прав позивача діями відповідача, зокрема, й спору між сторонами як такого.

Також, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що посилання позивача як на підставу для визнання недійсним спірного кредитного договору на його укладення без письмової згоди другого з подружжя, що є порушенням статті 65 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки позивач на цю підставу не посилалася у позовній заяві і вона не була предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції в межах цих доводів апеляційним судом не перевірялося.

Щодо посилань у касаційній скарзі на укладення оспорюваного договору в іноземній валюті, курс якої значно підвищився, що призвело до істотної зміни становища заявника, Верховний Суд доходить до таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку офіційного курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про курси іноземних валют станом на останню дату.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики не покладається на позикодавця, тобто таку відповідальність несе саме позичальник.

Доводи касаційної скарги про те, що під час укладення оспорюваного договору банком порушено Закон України «Про захист прав споживачів» спростовуються наведеним аналізом норм матеріального права та встановленими обставинами справи.

Відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлення правильного застосування норм матеріального та процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко