ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/21456/18

Провадження № 22-ц/818/2980/19

03 вересня 019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року (суддя Зуб Г. А.) по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

встановив:

У листопаді 2018 року представник позивача - адвокат Катріч М.М. звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просила визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 78,8 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та брата ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Однак, в свідоцтві про народження позивача була зроблена помилка в прізвищі батьків, у зв`язку з чим вона не могла звернутись до нотаріуса для оформлення спадкових прав, та звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.06.2018 року встановлений факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьками позивача, а вона їх донькою, та що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є братом позивача. Позивач мешкає та постійно зареєстрована з 30.08.1961 року за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1, раніше АДРЕСА_1 ). Позивач є єдиною спадкоємицею після смерті своїх батьків та брата, та після їх смерті прийняла спадщину фактично. Позивач звернулась до нотаріуса щоб отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що батько позивача при житті право власності на вказаний будинок не отримав, та було рекомендовано звернутись до суду.

Представник позивача - адвокат Катріч М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача ХМР в судове засідання не з`явився.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подалаапеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на ті самі обставини, що і при подачі позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада зазначила, що за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не були отримані правовстановлюючі документи. Однак будь-яких документів, зазначених у вказаних нормативно-правових актах до суду надано не було, так як і не було надано відомостей коли саме побудовані житлова прибудова «А-1», тамбур «а», сарай «Б», а саме до 05 серпня 1992 року, чи після цього.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на даний час не встановлено підстав для звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності саме в порядку спадкування. При цьому виходив із того, що із технічного паспорту на домоволодіння, який було виготовлено станом на 24.09.2010 року, вбачається, що сам житловий будинок був побудований в 1948 року, а житлову прибудову «А-1», тамбур «а», сарай «Б» в 1992 році, тобто після смерті батька позивача, та матір позивача також померла в 1992 році, що також унеможливлює визнання судом права власності за позивачем в порядку спадкування.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.06.2018 року, встановлений факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьками позивача, а вона їх донькою, та що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є братом позивача. Вказаним рішенням суду встановлено, що відповідно до копії паспорту позивача, вона з 04.05.1981 року дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Дівоче прізвище позивача ОСОБА_2 , та після укладення шлюбу було змінено на « ОСОБА_2 ».

Згідно копії домової книги з 1948 року батько позивача ОСОБА_3 мешкав за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_4 , раніше АДРЕСА_1) разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 . За вказаною адресою мешкала також позивач та її померлий брат ОСОБА_3

Батьки та брат позивача були зареєстровані у спірному домоволодінні з 09.10.1968 року, та в технічному паспорті зазначено, що житловий будинок побудований в 1948 року, а житлова прибудова «А-1», тамбур «а» та сарай «Б» в 1992 році.

Спадкові справи після смерті батьків позивача та її брата не заводились.

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.10.2018 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що позивачем не подано документ, який підтверджує право власності спадкоємців на спадкове майно-житловий будинок, та позивачем не надано належним чином засвідчену копію рішення суду, не внесено плату за вчинення нотаріальної дії, та не внесені встановлені законодавством платежі, пов`язані з вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються за правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР у редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, коло спадкоємців за законом, відмова від спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

За положеннями ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

ОСОБА_2. відповідно до вказаних положень ЦК УРСР є спадкоємцем за законом.

За змістом ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка прийняла спадщину, фактично вступивши у володіння спадковим майном.

Згідно висновків, викладених й постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 343/1048/17 умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Ч.ч. 3,4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Як зазначалось у рішенні суду першої інстанції, умови та правові наслідки будівництва визначались указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року).

Відповідно до 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Згідно п. 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Таким чином підставою виникнення права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

31 січня 1966 року була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, відповідно п.п. до 6, 7, 10 якої підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності, зокрема затвердженого виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Даних про те, що спадкодавцями за життя були здійснені дії щодо прийняття в експлуатацію будинку у встановленому законом порядку та отримано правовстановлюючі документи на будинок, матеріали справи не містять, а отже це право не було визнано державою.

Також суду не надано відомостей коли саме побудовані житлова прибудова «А-1», тамбур «а», сарай «Б», а саме до 05.08.1992 року, чи після цього.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у будинкових книгах власником будинку зазначено ОСОБА_3 , що підтверджує виникнення у спадкодавця права власності, висновків суду не спростовує, оскільки ці книги не є правовстановчими документами у розумінні закону.

Таким чином за відсутності доказів на підтвердження того, що за життя спадкодавці у встановленому законом порядку набули право власності на спірне домоволодіння у цілому, підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на це майно у порядку спадкування відсутні, оскільки до останньої перейшли лише визначені майнові права, які належали спадкодавцям на час відкриття спадщини.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанов складено 06 вересня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко