Провадження № 22-ц/801/133/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 рокуСправа № 127/25924/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М.

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Управління Служби безпеки України у Вінницькій області до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Служби зовнішньої розвідки України, ОСОБА_9 про виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Луценко Л.В., дата складання повного тексту рішення 02 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року Управління Служби безпеки України у Вінницькій області звернулось у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Службу зовнішньої розвідки України, ОСОБА_9 про виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 25 квітня 2001 року по 13 жовтня 2004 року на офіцерських посадах в Управлінні Служби безпеки України проходив військову службу ОСОБА_4 До складу його сім'ї входили: дружина ОСОБА_5, син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до пунктів 7, 7.1, 7.1.19 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 січня 2004 року № 80 «Про заселення 62-ох квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 визнано службовою і надано УСБУ у Вінницькій області.

Згідно рішення Вінницької міської ради № 71 від 25 грудня 2015 року «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

У подальшому згідно рішення начальника УСБУ у Вінницькій області вказану квартиру було надано для тимчасового проживання на період проходження служби співробітнику - відповідачу по справі ОСОБА_4 та членам його сім'ї - відповідачам по справі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

За клопотанням УСБУ у Вінницькій області виконавчим комітетом Вінницької міської ради 19 січня 2004 року видано відповідачу ОСОБА_4 та членам його родини на вселення до службового жилого приміщення квартири АДРЕСА_1.

Згідно наказу Служби безпеки України від 13 жовтня 2004 року № 084 відповідача ОСОБА_4 було звільнено з військової служби в Службі безпеки України та направлено для подальшого проходження служби у розпорядження начальника іншого військового формування.

Згідно довідки ТОВ «ЖЕО» №10173 від 22 грудня 2017 року вбачається, що 20 грудня 2017 року у спірній службовій квартирі також було зареєстровано місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_8, батьками якого являються відповідач ОСОБА_6 та третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_9, яка проживає окремо та забезпечена житлом.

Разом з тим, наслідком настання юридичного факту, пов'язаного із звільненням відповідача ОСОБА_4 зі служби в СБУ є втрата ним права на користування службовою квартирою АДРЕСА_1, та є похідним для інших членів його сім'ї та кореспондується у обов'язок щодо її звільнення.

Окрім того, відповідачі підлягають виселенню зі спірного службового жилого приміщення, як такі, що упродовж останніх семи місяців не використовують вказане житло за призначенням, про що свідчать відповідні акти.

У зв'язку з викладеними обставинами позивачем неодноразово вживались відповідні заходи щодо досудового вирішення питання про вивільнення та повернення службової квартири АДРЕСА_1. Зокрема, позивачем було направлено лист на адресу Служби зовнішньої розвідки України, за результатами розгляду якого було повідомлено про відсутність можливості вирішення питання у добровільному порядку.

Окрім того, позивачем на адресу відповідача ОСОБА_4 було направлено рекомендований лист із вимогою про звільнення службового житла у добровільному порядку та повернення позивачу, однак жодної відповіді отримано не було.

Позивач зазначає, що вирішення даного спору необхідне для використання позивачем вказаної квартири за призначенням та забезпечення співробітників та членів їх сімей, які взагалі не забезпечені житлом або потребують його поліпшення у першочерговому порядку.

Виходячи з наведеного, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області просило виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Управління Служби безпеки України у Вінницькій області судовий збір у розмірі 1 684 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наслідком настання юридичного факту, пов'язаного із звільненням відповідача ОСОБА_4 зі служби в СБУ є втрата ним права користування службовою квартирою АДРЕСА_1, та є похідним для інших членів його сім'ї та кореспондується у обов'язок щодо її звільнення.

Суд також виходив з того, що у власності відповідача ОСОБА_4 знаходиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2., загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., а відтак є всі достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 та члени його родини, в тому числі неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, житлом забезпечені. Також суд зазначив, що у власності ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище - «ОСОБА_9») знаходиться 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.164-166 т.1), а неповнолітній відповідач ОСОБА_8 в силу частини четвертої статті 29 ЦК України, яка гласить, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є в тому числі місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, також забезпечений житлом за місцем проживання своєї матері ОСОБА_9

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт звільнення ОСОБА_4. Зазначає, що його було переведено до іншого відомства у зв'язку з реорганізацією Департаменту розвідки, розвідувальних підрозділів регіональних органів Служби безпеки України в новий державний орган - Службу зовнішньої розвідки України, в якому він проходить військову служби по даний час.

Відповідно до статті 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, передбачених статтею124 ЖК УРСР, не може бути виселено, зокрема сім'ї військовослужбовців.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що наслідком настання юридичного факту, пов'язаного із звільненням відповідача ОСОБА_4 зі служби в СБУ є втрата ним права на користування службовою квартирою АДРЕСА_1, та є похідним для інших членів його сім'ї та кореспондується у обов'язок щодо її звільнення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до довідки Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 25 липня 2016 року № 53/11/216-577, відповідач ОСОБА_4 з 26 червня 1995 року по 06 червня 1996 року проходив строкову військову службу в Збройних Силах України, з 25 квітня 2001 року по 13 жовтня 2004 року - військову службу на офіцерських посадах в Управлінні Служби безпеки України.

Наказом СБУ від 13 жовтня 2004 року №084 ОСОБА_4 зарахований в розпорядження керівника іншого відомства. Станом на 13 жовтня 2004 року календарна вислуга років ОСОБА_4 складає: військова служба в ЗСУ - 0 років 11 місяців 10 днів; військова служба в СБУ - 3 роки 5 місяців 18 днів; всього - 4 роки 4 місяці 28 днів /т.1 а.с. 23/.

Згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 січня 2004 року №80 «Про заселення 62-ох квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 вирішено оформити право державної власності за державою в особі Верховної Ради України на квартири, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 (п.п.3, 3.1) /т.1 а.с.14/.

Окрім того, вказаним рішенням (п.п.7, 7.1, 7.1.19) трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнано службовою для Управління Служби безпеки України у Вінницькій області /т.1 а.с.10-11/.

Згідно Списку розподілу житлової площі Управління СБ України у Вінницькій області у будинку АДРЕСА_1, затвердженого начальником Управління СБ України у Вінницькій області 24 грудня 2003 року, який також є Додатком №2 до рішення виконкому міської ради від 13 січня 2004 року №80 співробітнику ОСОБА_4, а також членам його сім'ї: дружині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; сину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; сину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2; надано у користування трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 /т.1 а.с.15/.

19 січня 2004 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради відповідачу ОСОБА_4 з сім'єю з 4 чоловік видано ордер на службове жиле приміщення №0046 на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.18/.

Згідно рішення Вінницької міської ради №71 від 25 грудня 2015 року «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

Відповідно до довідок Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 30 червня 2017 року №53/19/52-1009 та Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 22 липня 2016 року №20-00-003-21330 спірна квартира АДРЕСА_1 є службовим житлом Управління Служби безпеки України у Вінницькій області та розподілена на той час співробітнику УСБУ у Вінницькій області ОСОБА_4 /т.1 а.с.9, 13/.

Листом Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 31 травня 2016 року №53/126/-52/886нт також встановлено, що колишні співробітники УСБУ, в тому числі ОСОБА_4 достовірно знаючи, що надане їм житло є службовим і їм не належить, а також усвідомлюючи особливості найму службового житла, умови проживання в ньому та поселення в займане приміщення інших осіб, 15 вересня 2005 року шляхом обману оформили право приватної власності на вказані квартири, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22.11.2012 року задоволено протести прокуратури м. Вінниці та скасовані рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15 вересня 2005 року «Про приватизацію державного житлового фонду м. Вінниці» щодо оформлення права приватної власності та безоплатної передачі у власність квартир, в тому числі ОСОБА_4 В послідуючому 03 липня 2013 року в судовому порядку було скасовано свідоцтва про право власності на житло, видані в тому числі і ОСОБА_4 /т.1 а.с.101-102/.

Згідно довідки ТОВ «ЖЕО» вих.№10173 від 22 грудня 2017 року у спірній службовій квартирі зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, власник; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, дружина; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, син; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, син; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, онук /т.1 а.с. 88/.

Наказом СБУ від 13 жовтня 2004 року №084 відповідача ОСОБА_4 було звільнено з військової служби в Службі безпеки України та зараховано в розпорядження керівника іншого відомства - Служби зовнішньої розвідки України.

Згідно довідок МКП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 27.02.2018 року №138суд/вих4, №138суд/вих3, №138суд/вих2, №138суд/вих1 станом на 29.12.2012 року за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на нерухоме майно не зареєстровано /т.1 а.с. 141-144/.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 21.02.2018 року, НОМЕР_2 від 21.02.2018 року, НОМЕР_3 від 21.02.2018 року за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на нерухоме майно також не зареєстровано /т.1 а.с. 126-128/.

Разом з тим, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 21 лютого 2018 року у власності відповідача ОСОБА_4 знаходиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2., загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. /т.1 а.с. 124-125/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наслідком настання юридичного факту, пов'язаного із звільненням відповідача ОСОБА_4 зі служби в СБУ є втрата ним права на користування службовою квартирою АДРЕСА_1, та є похідним для інших членів його сім'ї та кореспондується у обов'язок щодо її звільнення.

Суд також виходив з того, що у власності відповідача ОСОБА_4 знаходиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2., загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., а відтак є всі достатні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_4 та члени його родини, в тому числі неповнолітній відповідач ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, житлом забезпечені.

Також суд зазначив, що у власності ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище - «ОСОБА_9») знаходиться 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.164-166 т.1), а тому є всі достатні підстави вважати, що неповнолітній відповідач ОСОБА_8 в силу ч.4 ст.29 ЦК України, яка гласить, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є в тому числі місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, також забезпечений житлом за місцем проживання своєї матері ОСОБА_9

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за неправильного застосування норм матеріального права і його висновки не відповідають обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Згідно із статтею 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Проте, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім'ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (стаття 125 ЖК УРСР).

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення - мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

У справі встановлено, що ОСОБА_4 змінив місце роботи у зв'язку із реорганізацією Департаменту розвідки, розвідувальних підрозділів регіональних органів Служби безпеки України в новий державний орган - Службу зовнішньої розвідки України, за новим місцем роботи іншим службовим житлом не забезпечений, тому вимоги про його виселення та членів його сім'ї (неповнолітніх дітей) із службової квартири без надання іншого житла є безпідставними та такими, що порушують право відповідачів на житло.

Суд вважав встановленим, що наказом СБУ від 13 жовтня 2004 року №084 ОСОБА_4 був звільнений з військової служби в Службі безпеки України, в той час як в матеріалах цивільної справи відсутній наказ №084 від 13.10.2004 року про звільнення ОСОБА_4 з військової служби в Службі безпеки України. Не надано такого наказу і при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, хоча одним із доводів апеляційної скарги заявник вказує про його переведення, а не звільнення до Служби зовнішньої розвідки України.

Матеріали справи містять довідку надану позивачем до позову (а.с.23) в якій зазначено, що наказом СБУ від 13.10.2004 р. № 084 ОСОБА_4 зарахований в розпорядження керівника іншого відомства.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Європейський суд з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", у п.п. 41, 42 рішення зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Право на житло є одним з фундаментальних прав людини гарантованих не тільки Конституцією України, а і Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд, при вирішенні спору пов'язаного з правами на житло, зобов'язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Тлумачення положень чинного законодавства дає можливість колегії суддів стверджувати, що особа може бути позбавлена права на житло чи визнана такою, що втратила право користування конкретним житлом, або виселена лише з підстав передбачених законом за рішенням суду.

Відповідачами надано аргументи про неможливість їх виселення без надання іншого жилого приміщення: малолітня дитина, відсутність забезпечення житлом за новим місцем служби. В той час як позивачем не надано доказів, що військовослужбовець ОСОБА_4 був звільнений з військової служби, а не зарахований (переведений) в інше новостворене відомство, як зазначено позивачем у довідці.

Задовольняючи позов, суд не врахував зазначені вище обставини справи та не встановив фактів, які б свідчили про наявність законних підстав для звільнення та явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити військовослужбовець, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону, ураховуючи наведені доводи відповідачів.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що позивачем як на підставу про задоволення позовних вимог також стверджується, що відповідачі підлягають виселенню зі спірного службового жилого приміщення, як такі, що упродовж останніх семи місяців не використовують вказане житло за призначенням, про що свідчать відповідні акти перевірки фактичного проживання відповідачів в службовому житловому приміщенні від 08 грудня 2016 року, 11 січня 2017 року, 15 лютого 2017 року, 07 березня 2017 року, 11 квітня 2017 року, 12 травня 2017 року /т.1 а. с. 24-30/.

Разом з тим, відповідачами надано суду докази: заяву від мешканців будинку АДРЕСА_1, які стверджують, що сім'я відповідачів з 2006 року постійно проживає у вказаній спірній житловій квартирі. Упродовж 2016-2017 років до останніх будь-яких звернень щодо підтвердження/спростування факту проживання відповідачів у зазначеній квартирі не було /т.1 а.с.89/; довідку з Вінницького коледжу національного університету харчових технологій від 18.01.2018 року №28 про те, що відповідач ОСОБА_7 навчається в даному навчальному закладі на денній формі навчання /т.1 а.с.90/; довідку ТОВ «Австрія Джус Україна» від 01.03.2018 року №01, місцезнаходження якого за адресою: АДРЕСА_4 про те, що відповідач ОСОБА_5 працює на посаді бухгалтера з реалізації, постачання та касового обліку відділу бухгалтерії з 01.06.2013 року по теперішній час /т.1 а.с.139/; довідку ТОВ «Аграна Фрут Україна» №15 від 01.03.2018 року, місцезнаходження якого за адресою: АДРЕСА_4, про те, що відповідач ОСОБА_6 дійсно працює в ТОВ «Аграна Фрут Україна» варником харчової сировини та продуктів на виробництві ФН з 03.03.2014 року по теперішній час /т.1 а.с. 140/.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем надано достатньо доказів на спростування тверджень позивача в цій частині, а тому правових підстав для задоволення позову в цій частині колегія суддів не вбачає також.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що аргументи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, пункт «в» частини четвертої статті 381 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що з Управління Служби безпеки України у Вінницькій області слід стягнути на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2400 гривень.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції. -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2018 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Управління Служби безпеки України у Вінницькій області до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Служби зовнішньої розвідки України, ОСОБА_9 про виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення, відмовити.

Стягнути з Управління Служби безпеки України у Вінницькій області // на користь ОСОБА_4 /Ідентифікаційний код / судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2400 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис А. Ю. Зайцев

Судді Підпис О. С. Панасюк

ОСОБА_11 Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя А. Ю. Зайцев

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.