КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9641/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції:Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у цивільній справі за позовами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Прокуратури Київської області, Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про звільнення майна з-під арешту.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Прокуратури Київської області, Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з майна.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 .

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала окремий позов до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Прокуратури Київської області, Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з майна.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року об`єднано в одне провадження, з присвоєнням єдиного номеру провадження № 756/14650/18, позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Прокуратури Київської області, Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про звільнення майна з-під арешту закрито.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справ до суду першої інстанції, мотивуючи тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, не врахував, що справи про зняття арешту з майна розглядаються у порядку цивільного судочинства, як це визначено частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Як свідчать подані до суду матеріали позовної заяви, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності їй та членам її сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , здійснений в рамках кримінального провадження без належних правових підстав, оскільки засуджений до довічного ув`язнення з конфіскацією його майна ОСОБА_2 та її син ОСОБА_2 є різними особами, які мають однакові прізвища ім`я та по-батькові, але різні дати народження та різні ідентифікаційні номери. Оскільки накладена заборона на право розпоряджатися нерухомим майном (арешт майна) порушують права власників, тому співвласники звернулися до суду про зняття арешту з майна у порядку цивільного судочинства. Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про можливість розгляду питання про зняття арешту квартири у кримінальному провадженні вважає безпідставними та незаконними, оскільки кримінальні склади Деснянського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду відмовились розглядати клопотання співвласника квартири ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, з рекомендацією звернутися до суду у цивільному провадженні.

У поданому відзиві на апеляційну скарги Прокуратура Київської області просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення без змін, посилаючись на те, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про закриття провадження у справі. Зазначила, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовані в порядку кримінального-процесуального законодавства, заходи щодо зняття чи скасування арешту з майна позивачів не вживались, а тому заява ОСОБА_1 про зняття арешту підлягає вирішенню в порядку, передбаченому вимогами ст.ст. 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник відповідача Прокуратури Київської області Борисюк А.А. - заперечував, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Відповідачі Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції виходив із того, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки арешт на квартиру накладений в рамках кримінального провадження, а тому особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, має право звернутися до суду про скасування арешту на майно у порядку кримінального судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства - частина 1 статті 19 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) звернулись у порядку цивільного судочинства в суд з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Прокуратури Київської області, Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовують тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 1998 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (після одруження прізвище ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та звернень до Деснянського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду вони дізналися, що у ході досудового слідства, яке проводилось в рамках КПК 1960 року, постановою слідчого прокуратури Київської області від 10 листопада 2001 року для забезпечення заявлених по справі цивільних позовів потерпілими, а також можливої конфіскації майна обвинуваченого ОСОБА_2 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Вироком Апеляційного суду Київської області від 30 липня 2004 року визнано винним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у скоєнні злочинів, з визначенням йому покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю (а.с. 59-105).

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві від 14 квітня 2010 року в рамках примусового виконання виконавчого листа ВП № 18852961 щодо конфіскації майна, за яким стягувачем є держава, боржником - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 (а.с. 11).

Зазначали про те, що засуджений ОСОБА_3 та співвласник квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 є різними особами.

На підтвердження вимог долучили, зокрема, довідку з Міністерства внутрішніх справ України від 02 червня 2017 року, а також вирок Апеляційного суду Київської області від 30 липня 2004 року про те, що апеляційним судом засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Інша фізична особа з тим самим прізвищем, іменем, по батькові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно довідки з Міністерства внутрішніх справ України серії ЧРЕ № 0489714 станом на 05 травня 2017 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 9).

Таким чином, відбувся збіг прізвища, імені, по батькові вказаних осіб, однак є різними дата та рік їх народження та інші ідентифікуючи фізичну особу дані.

З приводу того, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 застосований без врахування усіх даних, що ідентифікують фізичну особу ОСОБА_3 , що призвело до помилкового арешту на квартиру, яка засудженому ОСОБА_3 не належить, співвласники квартира зверталися з клопотання про зняття арешту з майна (квартири АДРЕСА_1 ) в рамках кримінального провадження до Деснянського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду, однак отримали роз`яснення, що питання про звільнення нерухомого майна з-під арешту вирішується у порядку цивільного судочинства (а.с. 106, 152-153).

Посилаючись на те, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 здійснено без належних для того правових підстав, оскільки співвласник квартири ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не був засуджений за вироком Апеляційного суду Київської області від 30 липня 2004 року з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, співвласники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просили зняти безпідставно накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

З окремим позовом звернувся до Оболонського районного суду міста Києва і третій співвласник квартири ОСОБА_2 (справа № 756/8979/17).

Перевіряючи додержання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при вирішенні питання про закриття провадження у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з тих підстав, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право - стаття 16 ЦК України.

Покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК).

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26-30 ЦПК).

Частиною 2 статті 30 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

За пред`явленими вимогами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2 накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі положень КПК України 1960 року.

Позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , не є сторонами кримінального провадження, звернулися в суд з позовом з підстав необгрунтованого обмеження їх права власності рішенням слідчого та державного виконавця.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством (КПК України 1960 року), коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Таким чином, право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом зняття арешту з майна, оскільки на ці відносини поширюється законодавство про захист права власності.

Саме до цього зводяться роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції не знайшла Велика Палата Верховного Суду - постанова від 15 травня 2019 року справа № 372/2904/17-ц.

Твердження Прокуратури Київської області про те, що вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зняття арешту з майна підлягають вирішенню в порядку, передбаченому вимогами ст.ст. 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року) є безпідставними, оскільки в порядку, передбаченому ст. 409, 411 КПК України в редакції 1960 року) розглядаються заяви боржників про неправильність включення майна в опис, а також питання, пов`язані з виконання вироку, які стосуються засудженого, цивільного позивача і цивільного відповідача. Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є учасниками кримінального провадження, а їх вимоги, пов`язані із захистом права власності на майно, що їм належить, шляхом зняття цього майна з-під арешту.

Виходячи з наведеного, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі за поданими позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зняття арешту з майна на тій підставі, що вони не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, не ґрунтується на вимог цивільного процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

У відповідності до вимог статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: