П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

Справа №755/2284/16-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 23 січня 2019 року

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк»

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Катющенко В.П. 01 грудня 2016 року, повний текст рішення виготовлено 07 грудня 2016 року в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

Справа №755/2284/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/1967/2019
Головуючий у суді першої інстанції:Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримала у кредит грошові кошти у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту 80 тис. доларів США зі строком повернення 22 лютого 2017 року зі сплатою 13,00% річних. 16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої змінено ліміт кредитної лінії до 96 500 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором були укладені договори поруки між позивачем та ОСОБА_4 та між позивачем та ОСОБА_5 Позивач зазначав, що з липня 2015 року ОСОБА_3 не виконувала зобов'язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 18 444,74 доларів США, з яких: 16 279,47 доларів США - кредитна заборгованість, у тому числі прострочена заборгованість з березня 2015 року - 5 656,08 доларів США; 2 165,27 доларів США - заборгованість по процентам. Заборгованість позичальника по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 22 січня 2016 року складає 24 084,74 гривень, з яких: 15 854,27 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 8 230,47 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 444,74 доларів США та пеню у розмірі 24 084,74 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня

2016 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій він просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам по справі.

Зокрема, представник позивача зазначив, що предметом позовних вимог є неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором, в той час як видача коштів з поточного рахунку ОСОБА_3 не стосується правовідносин, які виникають на підставі укладеного кредитного договору, а відноситься до розрахунково-касових правовідносин між банком та клієнтом на підставі іншого укладеного правочину (наприклад, договору банківського рахунку), а тому - подальше використання отриманих кредитних коштів не стосується предмету спору та не звільняє ОСОБА_3 від обов'язку виконувати свої зобов'язання за кредитним договором належним чином.

У матеріалах судової справи також міститься розгорнута виписка за кредитним договором, яка відображає детальну інформацію про розміри отриманих та повернутих коштів, облік залишку заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року задоволено частково касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного сду м. Києва від 18 травня 2017 року, Верховний Суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені положення нормативно-правових актів уваги не звернув, не надав належної правової оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження своїх вимог. Судом не встановлено, яку суму кредитних коштів ОСОБА_3 отримала від ПАТ «УкрСиббанк» на виконання умов кредитного договору та додаткової угоди до нього, а також, яку суму кредиту та процентів вона сплатила на користь банку.

При оцінці доказів апеляційним судом не враховано, що банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов'язкових реквізитів. Вказуючи на наявність розбіжностей у банківській виписці з особового рахунку клієнта та первинних бухгалтерських документах, а саме: згідно виписки з особового рахунку кредитні кошти у розмірі 35 тис. доларів США перераховані на рахунок позичальника 22 лютого 2007 року, а згідно заяви на видачу готівки зазначена сума коштів отримана позичальником 26 лютого 2007 року, апеляційний суд не навів наслідків впливу цієї розбіжності на визначення розміру зобов'язань за кредитним договором, не перевірив доводи апеляційної скарги банку щодо обґрунтування зазначеної розбіжності у датах перерахування та отримання грошових коштів, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

В судове засідання позивач ПАТ «УкрСиббанк», явку свого представника не забезпечив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином (т.3 а.с.1).

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення позивача ПАТ «УкрСиббанк» про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що дорівнює 80000,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 404000,00 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього договору (т.1 а.с.5-8).

Відповідно до п.п. 1.3.1. п. 1.3. Розділу 1 договору про надання споживчого кредиту, за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. даного договору.

16 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, за якою сторонами було досягнуто домовленості щодо зміни суми ліміту поновлювальної кредитної лінії до 96 500 доларів США, що дорівнює еквіваленту 487 325 гривень 00 копійок за курсом Національного банку України на день укладання цього договору (т.1 а.с.12).

З метою забезпечення виконання умов договору про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_4 22 лютого 2007 року було укладено договір поруки № 97869.

22 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_9 було укладено договір поруки № 98042.

16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_9 були укладені відповідні додаткові угоди № 1 до договорів поруки.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначала, що грошові кошти у розмірі 19 000, 16 500 та 1 660 доларів США вона не отримувала. Вказувала, що за час дії спірного кредитного договору вона отримала лише два транші у сумі 21 тис. доларів США та 35 тис. доларів США. Отримані кошти разом з відсотками були нею сплачені повністю, що підтверджується розмірами внесених протягом цього часу коштів на рахунок позивача. Тому вважала, що заборгованість відсутня.

Відмовляючи у задоволенні вимог суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було доведено належними доказами факту перерахування: коштів на рахунок позичальника в розмірі який було передбачено умовами договору , отримання таких коштів позичальником. Так як надана стороною позивача виписка по кредитному договору містить розбіжності щодо дати зарахування коштів на рахунок позичальника, при цьому меморіальних ордерів про перерахування коштів, заяв на видачу готівки, стороною позивача надано не було. У зв'язку з чим суд вважав, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідивши і оцінивши обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно дост. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Позивачем не подано до суду жодного належного та допустимого доказу наявності заборгованості Позичальника.

Так, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затверджене постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566 є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

«Положенням про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженим постановою Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов'язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 5.1 глави 5 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженим постановою Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 (що було чинне на момент правовідносин) визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Таким чином, виписка не є первинним документом, а доказом надання коштів за кредитом є заяви Позичальника про видачу коштів та відповідні меморіальні ордери. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року по справі № 733/608/16-й.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надана Позивачем виписка не відповідає первинним документам та фактичних обставинам.

Відповідно до п.1.2.1 Кредитного договору, надання кредиту здійснюється у термін, зазначений в заяві позичальника (наданій до Банку за формою згідно Додатку №1 до договору), але в будь-якому випадку не раніше 22.02.2007 року. Додаток 1 до договору про надання споживчого кредиту є зразком форми заяви з якою повинна звернутися позичальник щодо надання «траншу в межах ліміту кредитної лінії згідно договору про надання споживчого кредиту».

Так, згідно Заяви на видачу готівки № 11 від 26 лютого 2007 року ОСОБА_3 отримала суму коштів у розмірі 35 000 доларів США. В той же час, за наданими ПАТ «УкрСиббанк» виписками по Кредитному договору вбачається, що вказана сума коштів була перерахована на рахунок Позичальника 22.02.2007 року.

Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 54 затверджено Положення про організацію операційної діяльності в банках України, в якому визначено вимоги до документування операцій у банках.

Відповідно до Положення про організацію операційної діяльності в банках України операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України.

Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи.

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі.

Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 (далі - Положення № 254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов'язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно- правовими актами Національного банку України.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Виписка суперечить первинним бухгалтерським документам, які підтверджують факт видачі кредитних коштів. Оскільки виписка не співвідноситься з первинними документами, які наявні в матеріалах справи, а перевірити відповідність з неіснуючими меморіальними ордерами, що теж мають статус первинних документів, неможливо, в зв'язку з тим, що як стверджував представник позивача вони знищені надавши відповідний акт, така виписка носить характер припущень, разом з тим судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наявності таких розбіжностей, суд правомірно не прийняв її, як належний та допустимий доказ, який би підтверджував вимоги позивача, в тому числі підтверджував розмір виданих Банком Позичальнику грошових коштів та розмір заборгованості за кредитним договором.

Оскільки виписка містить помилкові відомості щодо заяви та зарахування коштів по траншу від 26 лютого 2016 року, то перевірити дати інших заяв та траншів по виписці неможливо. Відповідно не можливо зробити і достовірний розрахунок заборгованості.

Крім того, всупереч вимоги п. 2.1.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене Постановою Правління НБУ № 566 від 30 грудня 1998 року, зазначена виписка не містить належних відомостей і даних про дату, місце і час її складання як первинного документа; про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківської операції та правильність її оформлення.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна