Провадження №22-ц/812/1492/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

за участі представника позивача - Гроднової А.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №469/356/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Березанський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Гапоненко Наталії Олександрівни у приміщенні цього суду 21 травня 2019 року, повний текст якого виготовлений 27 травня 2019 року, за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

17 квітня 2018 р. Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Позов мотивований тим, що 17 серпня 2017 р. між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №4854.030045 про надання кредиту на придбання нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , в сумі 460000,00 грн. на строк 84 місяці з терміном погашення до 16 серпня 2024 р., зі сплатою процентів за користування кредитом, комісії та інших платежів, передбачених договором з пільговою ставкою на перші три роки кредитування. Для обліку виданих кредитних коштів відповідачу відкрито позичковий рахунок № НОМЕР_1 . Кредит надано відповідачу в безготівковій формі шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника на поточний рахунок в ПАТ «Кредобанк» № НОМЕР_2 . У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором його заборгованість станом на 13 березня 2018 р. склала 507330,57 грн., у тому числі: неповернута сума кредиту - 460000,00 грн., прострочені відсотки - 42094,38 грн., пеня за період з 13 березня 2017 р. по 13 березня 2018 р. - 5236,19 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судовий збір.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 р. до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ОСОБА_1 на підставі заяви останньої.

Ухвалою суду від 12 листопада 2018 р. відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи.

У судове засідання представник позивача не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, відзиву до суду не направив (а.с.57, 118, 136).

Третя особа ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась.

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 р. позов задоволений.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість та пеню за кредитним договором № 4854.030045 від 17 серпня 2017 р. в сумі 507330 грн. 57 коп., з яких 460000,00 грн. - неповернута сума кредиту, 42094,38 грн. - прострочені відсотки, 5236,19 грн. - пеня за період з 13 березня 2017 р. по 13 березня 2018 р., а також судовий збір в сумі 7609,96 грн., всього постановлено стягнути 514940 грн. 53 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, регульовані нормами зобов`язального права на підставі укладеного 17 серпня 2017 р. між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 кредитного договору №4854.030045 про надання кредиту на придбання нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , в сумі 460000,00 грн. на строк 84 місяці з терміном погашення до 16 серпня 2024 р. Надання відповідачу кредиту в сумі 460000,00 грн. підтверджується меморіальним ордером №47860095 від 18 серпня 2017 року (а.с.18). Але відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, що підтверджено розрахунком заборгованості, відповідно до якого станом на 13 березня 2018 року заборгованість відповідача складає 5025094,34 грн.: неповернута сума кредиту - 460000,00 грн., прострочені відсотки - 42094,38 грн. та пеня - 5236,19 грн. Враховуючи, що договірні зобов`язання банком виконано у повному обсязі, а відповідач свої договірні обов`язки не виконав, суд дійшов до висновку, що для задоволення позовних вимог ПАТ «Кредобанк» наявні правові підстави, передбачені законом та договором, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 просить рішення суду від 21 травня 2019 р. та ухвалу від 12 листопада 2018 р. скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду залишились наступні обставини. ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та не надавала будь-кому дозволу на відчуження її майна. В провадженні Суворовського ВП у м. Одесі ГУНП Одеської області знаходиться кримінальне провадження № 0002228 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілою. У провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 523/6107/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ПАТ «Кредобанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька І.М. та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., про визнання недійсним договорів, в тому числі кредитного договору №4854.030045 від 17 серпня 2017 р., укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 , та іпотечного договору, за яким ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належну ОСОБА_1 квартиру, та витребування майна з чужого незаконного володіння. У вересні 2017 р. ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на належну їй квартиру перереєстровано на невідому їй особу на підставі договору купівлі-продажу у 2016 р., а згодом, що власником квартири є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2017 р., а на квартиру накладено обтяження як на майно, що передано в іпотеку у зв`язку із укладанням кредитного договору №4854.030045. За такого вважає, що були підстави для зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої справи № 523/6107/18.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та закрити провадження у справі.

Відзив мотивований тим, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами зобов`язального права, тоді як доводи апеляційної скарги не стосуються даної цивільної справи. Станом на 21 серпня 2018 р. кредитний договір №4854.030045 недійсним не визнаний, тобто в доводах апеляційної скарги відсутні законні підстави для її задоволення. Апеляційна скарга порушує законні права та інтереси позивача як кредитора за кредитним договором, а ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу зловживає своїми процесуальними правами. Додана до апеляційної скарги копія почеркознавчої експертизи не є належним доказом, оскільки в даній справі не ставилось питання про призначення такої експертизи. Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка передана відповідачем в забезпечення зобов`язань за кредитним договором, є припущенням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 17 серпня 2017 р. між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір №4854.030045 про надання кредиту на строк 84 місяці з терміном погашення до 16 серпня 2024 р. для придбання нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , зі сплатою за користування кредитом змінювальної відсоткової ставки: в розмірі 16,9% річних з дати укладення договору до 16 серпня 2018 р. та 18,00% річних з 17 серпня 2018 р. до 31 серпня 2020 р. Також сторони домовились, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період прострочення, за кожен день прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості, але не більше 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання (а.с.7-12).

Надання відповідачу кредиту в сумі 460000,00 грн. підтверджується меморіальним ордером №47860095 від 18 серпня 2017 року (а.с.18).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит в безготівковій формі, а позичальник, в свою чергу, зобов`язаний був повернути отримані кошти, сплатити проценти за користування ними та ніші передбачені договором платежі в порядку та строки,обумовлені договором.

Встановивши наведені обставини на підставі наданих позивачем доказів, проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, суд правильно встановив, що між сторонами склалися правовідносини з приводу укладання кредитного договору та його виконання.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В розділі 5 кредитного договору сторони передбачили підстави та умови сплати пені та штрафів як наслідок порушення виконання зобов`язань.

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 17 серпня 2017 р. відповідачу кредит шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника на поточний рахунок відповідача в ПАТ «Кредобанк» № НОМЕР_2 .

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що відповідач свої зобов`язання не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 13 березня 2018 р. склала 507330,57 грн., з яких: неповернута сума кредиту - 460000,00 грн., прострочені відсотки - 42094,38 грн., пеня за період з 13 березня 2017 р. по 13 березня 2018 р. - 5236,19 грн.

На підставі наявних у справі доказів, зокрема, розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, а тому є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог банку та стягнення заборгованості за кредитним договором, розраховану відповідачем.

Колегія суддів не вбачає підстав для заперечення висновків суду і відхиляє аргументи апеляційної скарги.

З огляду на характер спірних правовідносин предметом доказування у даній справі є обставини щодо укладання кредитного договору, узгодження його умов, отримання кредитних коштів відповідачем, наявність заборгованості та правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Учасниками спірних правовідносин є банк, який надав кредит - ПАТ «Кредобанк», та позичальник ОСОБА_2 , який цей кредит отримав.

В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , яка залучена судом за її заявою в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

ОСОБА_1 не є стороною кредитного договору, а також не є поручителем (майновим поручителем), або іншою особою, на чиї права та обов`язки може вплинути вирішення спору про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що, як вважає ОСОБА_1 , квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана ОСОБА_2 за рахунок кредитних коштів за кредитним договором №4854.030045 та передана останнім в іпотеку ПАТ «Кредобанк», вибула з її власності поза її волею, а також, що відносно таких обставин порушено кримінальне провадження та на розгляді в іншому суді перебуває цивільна справа за її позовом.

Так, вирішення даного спору не впливає на визначення правомірності позбавлення ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , подальшого її відчуження та передачу її в іпотеку.

Також вказані в апеляційній скарзі обставини не спростовують правильність висновків суду щодо вирішення спору про стягнення заборгованості за кредитом, зокрема щодо його укладання сторонами, виконання та наявності заборгованості.

Щодо заперечень в апеляційній скарзі відносно ухвали суду про відмову у задоволенні клопотання третьої особи про зупинення провадження у справі.

12 жовтня 2018 р. ОСОБА_4 подала клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи № 523/6107/18, яка перебуває в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ПАТ «Кредобанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька І.М. та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., про визнання недійсним договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 12 листопада 2018 р. відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи.

Статтями 251, 252 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

В силу п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01 лютого 2017 р. по справі № 6-1957, визначаючи наявність підстав, з яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Також слід зауважити, що для вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суду слід у кожному випадку з`ясовувати: як саме пов`язана справа, що розглядається судом, зі справою, яка розглядається іншим судом, чим саме обумовлюється неможливість розгляду справи до розгляду іншої справи іншим судом з метою забезпеченням сторонам розумних строків розгляду їх справ.

Проаналізувавши предмет доказування та зміст заявлених позовних вимог у справі, що переглядається, та порівнявши їх зі змістом позовних вимог у справі № 523/6107/18, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що питання, які можуть бути вирішені у справі № 523/6107/18 не впливають на розгляд даної справи.

Крім того, в силу п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, яка переглядається, на час вирішення клопотання третьої особи щодо зупинення провадження було достатньо зібраних по справі доказів для встановлення та оцінки обставин (фактів), які є предметом судового розгляду.

Наведене свідчить про те, що ухвала, постановлена судом, є законною та обґрунтованою.

З урахуванням викладеного рішення суду та ухвала постановлені з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК колегія суддів не вбачає підстав для їх скасування.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін відсутні підстави для розподілу судових витрат, а саме для стягнення судового збору на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 11 вересня 2019 року