ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2009/19 Справа № 202/6101/16 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про поділ майна подружжя, трьох процентів річних та інфляційних втрат , -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що з відповідачем ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2003 року по 20 лютого 2014 року. 25 квітня 2014 року між ним і відповідачем був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, за умовами якого відповідачу залишилося все спільно нажите майно, зокрема, 5 диванів, 2 телевізори, 2 кондиціонери, пилосмок та інша побутова техніка і речі домашнього вжитку. За цим договором відповідач зобов'язалася виплатити позивачеві грошову компенсацію частини вартості майна в розмірі 60 000 грн. у строк до 1 вересня 2014 року. До теперішнього часу відповідач своє зобов'язання не виконала. На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором у розмірі 60000 грн., а також 3 проценти річних у розмірі 3738,08 грн. та інфляційні втрати у розмірі 39420 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором про поділ майна подружжя в розмірі 60000 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 3738,08 грн., інфляційне збільшення в розмірі 39420 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1031,58 грн., а всього 104189 грн. 66 коп.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було вято до уваги, що позивачем не виконано умови договору про поділ майна подружжя та не передано відповідачці обумовлені у ньому побутові речі та прилади, тому ОСОБА_1 не передала йому грошові кошти згідно вказаного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду, як законне та обгрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20 вересня 2003 року, рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року шлюб між ними розірвано.

25 квітня 2014 року сторони уклали у простій письмовій формі договір про поділ спільного майна подружжя, яке складається з 5 диванів вартістю 40 000 грн., 2 телевізорів вартістю 4 500 грн., 3 кондиціонерів вартістю 16 000 грн., пилосмоку вартістю 21 000 грн. та інших речей домашнього вжитку вартістю 39 500 грн., а також системи індивідуального опалення вартістю 48 000 грн., а всього на суму 169 000 грн., згідно з яким все вказане майно, крім одного кондиціонеру, залишається ОСОБА_1, яка зобов'язується сплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини вартості майна в розмірі 60 000 грн. у строк до 1 вересня 2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що до теперішнього часу відповідач свої зобов'язання за договором не виконала, грошову компенсацію частини вартості спільного майна в розмірі 60 000 грн. йому не сплатила.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 7 СК України передбачає, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Відповідно до ст.9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Договір є обов"язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов"язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Спір між сторонами виник з приводу не виконання вказаного договору.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов'язаний належним чином мотивувати зазначені процесуальні дії, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов'язковим за таких обставин та за таких умов.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 84 ЦПК України обумовлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, договором про поділ майна, укладеним 25.04.2014 року між сторонами у справі, обумовлено, що за період шлюбу ними було придбано наступне майно: 5 диванів вартістю 40 000 грн., 2 телевізори вартістю 4 500 грн., 3 кондиціонери вартістю 16 000 грн., пилосмок вартістю 21 000 грн. та інші речі домашнього вжитку вартістю 39 500 грн., а також системи індивідуального опалення вартістю 48 000 грн., а всього на суму 169 000 грн. Враховуючи те, що з відповідачкою ОСОБА_1 залишилася проживати дитина, сторони домовилися про відступлення від рівності часток при поділі вказаного майна та визначили, що 2/3 частини майна на суму 109 000 грн. залишається ОСОБА_1, а позивач отримує 1 кондиціонер і компенсацію вартості 1/3 частини майна у сумі 60000 грн., які ОСОБА_1 зобовязалася виплатити ОСОБА_1 до 01 вересня 2014 року.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач свої зобов"язання по сплаті позивачу грошових коштів за договором не виконала. Зазначені обставини не заперечує і відповідач. У зв"язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для їх стягнення.

При цьому, посилання апелянта на те, що вона не виплати кошти позивачу у зв"язку з тим, що він не передав їй майно, обумовлене договором, спростовуються змістом договору, яким передбачено, що перелічене вище майно, крім 1 кондиціонера, залишається у квартирі ОСОБА_1 Тобто, договором не передбачено обов"язок позивача його передати відповідачу.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є правильним.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко