Єдиний унікальний номер судової справи 489/2603/17
Провадження № 22-ц/812/115/19
Категорія - 53 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

24 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») Славкіної Марини Анатоліївни на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2018 року, ухвалене головуючим суддею Тихоновою Н.С., того ж дня о 09 годині 12 хвилині, повний текст рішення складено 10 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання службових обов'язків,

встановила:

У червні 2017 року ПАТ «ВіЕйБі Банк»звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 11 485 грн. 97 коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку Славкіну М.А., у зв'язку із чим було проведено інвентаризацію активів та зобов'язань станом на 20 березня 2015 року.

Позивач вказував, що наказом № 226-п від 01 березня 2011 року ОСОБА_2 прийнято на посаду начальника Відділення № 151 банку, з робочим місцем у м. Миколаєві. Наказом № 456 від 09 квітня 2013 року «Про призначення осіб, відповідальних за облік та переміщення матеріальних цінностей» п. 2.1. призначено відповідного начальника відділення відповідальним за облік та переміщення основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, які обліковуються на балансі за відділенням Банку за територіальною ознакою і використовуються в його обороті, або знаходяться в резерві.

Наказом № 175 від 07 квітня 2014 року ОСОБА_2 09 квітня 2014 року звільнено з посади заступника директора відділення Одеського РЦ ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Позивач посилався на те, що з 31 березня 2015 року по 18 травня 2015 року було проведено інвентаризацію майна банку з метою формування ліквідаційної маси та виявлено, що фактична наявність товарно-матеріальних цінностей не відповідає даним аналітичного обліку.

В інвентаризаційному описі було зафіксовано відсутність матеріальних цінностей, що обраховується за ОСОБА_2, у кількості 2 одиниць, а саме: мобільний телефон Samsung 130, вартістю 60 грн. та ДБЖ Sentinel XR 5000 - 11 425 грн. 97 коп., на загальну суму 11 485 грн. 97 коп.

Вимога позивача № 18/3-37218 від 15 липня 2016 року про повернення матеріальних цінностей або відшкодування їх вартості залишена відповідачем без задоволення.

-2-

Посилаючись на вищевикладене, позивач на підставі ст. 1166 ЦК України, ст. 130, п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України просив стягнути з відповідача на користь банку матеріальну шкоду в розмірі 11 485 грн. 97 коп.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з їх недоведеності та пред'явлення з пропуску строку покладення на відповідача матеріальної відповідальності.

Додатковим рішенням цього ж суду від 13 грудня 2018 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилався на обставини, викладені у позовній заяві та зазначав, що відмова у задоволенні позову призведе до штучного зменшення ліквідаційної маси, що порушить права держави, в особі Фонду, інших кредиторів банку, спричинить неправдиві видатки з Державного бюджету України, а також збитки для держави в особі Фонду гарантування.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 02 березня 2011 року відповідач працював на посаді начальника Відділення № 151, з робочим місцем у м. Миколаєві. 09 квітня 2014 року його звільнено з посади заступника директора Одеського РЦ за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку.

Згідно протоколу робочої інвентаризаційної комісії № 19 від 18 травня 2015 року здійснено інвентаризацію майна, що знаходилось у відділенні №149 станом на 20 березня 2015 року і виявлено нестачу матеріальних цінностей.

Позивач в позові посилався на норми ст. 1166 ЦК України та положення ст. 130, п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

З урахуванням того, що в обґрунтування позову позивач посилався саме на наявність трудових відносин з відповідачем та заподіяння ним шкоди внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків, то на думку колегії суддів, суд правильно застосував норми, які регулюють дані правовідносини та вважав, що питання відшкодування шкоди підлягають вирішенню судом із застосуванням норм трудового законодавства, зокрема норм статей 130-137 КЗпП України. Тому положення ст. 1166 ЦК України не підлягають застосованою, оскільки не регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників ґрунтуються шляхом встановлення відповідності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбаченому законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Отже, з огляду на наведені правові норми умовами настання матеріальної відповідальності є: пряма дійсна шкода, протиправна поведінка працівника, вина в діях чи бездіяльності працівника та прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою.

-3-

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Як встановлено відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Колегія вважає висновок суду про недоведеність позову таким, що відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Під іншими разовими документами слід розуміти накладні, відомості, рахунки-фактури тощо, передбачені відповідними правилами забезпечення первинного бухгалтерського обліку. Накладними або іншими документами оформляється видача матеріальних цінностей із складів, торгових залів для відправлення їх в інші організації, для торгівлі з лотків, у кіосках тощо.

Отже, підставою повної матеріальної відповідальності в цьому випадку є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обов'язку виконати окреме трудове завдання - одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу. Працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, за їх недостачу, ушкодження або псування.

В інвентаризаційному описі станом на 20 березня 2015 року було зафіксовано відсутність матеріальних цінностей, що знаходились у відділенні №149 банку, у кількості 2 одиниць, а саме: мобільний телефон Samsung 130 та ДБЖ Sentinel XR 5000, на загальну суму 11 485 грн. 97 коп.

Вимога позивача № 18/3-37218 від 15 липня 2016 року про повернення матеріальних цінностей або відшкодування їх вартості залишена відповідачем без задоволення.

Разом з тим, суду першої інстанції не надано доказів, що ОСОБА_2 отримав за довіреністю або іншим разовим документом вказане майно. Отримання майна банку ОСОБА_2 не визнав в суді апеляційної інстанції. Тому зазначений інвентаризаційний опис не є належним та достатнім доказом, що підтверджує підстави і умови повної матеріальної відповідальності відповідача.

До того ж, суд першої інстанції правильно констатував той факт, що позивачем не було надано наказу №456 від 09 квітня 2013 року «Про призначення осіб, відповідальних за облік та переміщення матеріальних цінностей», визначення за цим наказом відповідача як матеріально-відповідальної особи, на який позивач посилався у позовній заяві, як на підставу повної матеріальної відповідальності ОСОБА_2 Не надано вказаних документів і суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач повинен був надати докази та довести, що саме винними, протиправними діями відповідача банку була завдана пряма дійсна шкода. Однак, такого позивачем недоведене та судом не встановлено.

-4-

Отже, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, оцінив надані докази та врахувавши недоведеність отримання ОСОБА_2 матеріальних цінностей під звіт, його звільнення 07 квітня 2014 року та виявлення нестачі обладнання станом на 20 березня 2015 року у травні 2015 року (більш ніж через рік після звільнення), дійшов вірного висновку про недоведеність позову. При цьому посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відмова у задоволенні позову призведе до штучного зменшення ліквідаційної маси, що порушить права держави, в особі Фонду, інших кредиторів банку, спричинить неправдиві видатки з Державного бюджету України, а також збитки для держави в особі Фонду гарантування не заслуговують на увагу, оскільки не є достатньою та безумовною підставою для задоволення позовних вимог.

Положенням ч. 3. ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як встановлено в ході інвентаризації, оформленої протоколом № 19 від 18 травня 2015 року, робочою інвентаризаційною комісією ПАТ «ВіЕйБі Банк» для інвентаризації майна встановлено нестачу обладнання в кількості 2 одиниць. Отже, позивачу стало відомо про заподіяння шкоди установі 18 травня 2015 року, а з позовною заявою банк звернувся лише 03 травня 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України. При цьому питання про поновлення такого строку позивачем не ставилось.

Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» у зв'язку з його недоведеністю, то строк звернення позивача до суду не повинен був застосовуватися. Тому суд першої інстанції, обговоривши строки звернення позивача з даним позовом, дійшов правильного висновку про відмову у позові за його недоведеністю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому правових підстав до задоволення апеляційної скарги не вбачається. Тому на підставі ст. 375 ЦПК України заочне рішення суду та додаткове рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.