Ухвала

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 521/17665/14-ц

провадження № 61-38324св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув заяву судді Ступак О. В. про самовідвід у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017 року у складі судді Гуревського В. К. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, у якому просили зобов`язати відповідача повернути їм як титульним власникам об`єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовували тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року, додатковим рішенням цього ж суду від 10 грудня 2013 року, які залишені в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року, визнано недійсним перший договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 . Зважаючи на те, що за другим договором купівлі-продажу зазначеної квартири ОСОБА_7 відчужив її на користь ОСОБА_5 , який на теперішній час є її власником, позивачі звернулися до останнього із цим позовом про повернення їм зазначеної нерухомості.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_5 передати об`єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира відчужена поза волею позивачів.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року скасовано заочне рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за свого життя єдиний власник спірного майна - ОСОБА_8 договорів купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири не оскаржував та не ставив питання про витребування спірної квартири із володіння Скоробагат ОСОБА_9 , тому спірна квартира не ввійшла до спадкової маси після смерті ОСОБА_8 , оскільки на той час вона належала іншому власнику - ОСОБА_5

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Дьоміної О. О., Парінової І. К., Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Ступак О. В. (суддя-доповідач) касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що висновок апеляційного суду про те, що спірна квартира не увійшла до складу спадщини, здійснено без врахування тієї обставини, що судовим рішенням визнано недійсним договір від 18 вересня 2006 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а відповідно до статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним із моменту його вчинення. По-друге, передчасним є висновок апеляційного суду про те, що спірна квартира як об`єкт права власності на теперішній час не існує, оскільки квартира була перебудована і переобладнана в нежитлове приміщення з іншим правовим статусом - офіс, а отже, не може бути витребувана у добросовісного набувача. Такий висновок не обґрунтований жодною нормою матеріального права. Під час нового розгляду суду належить надати оцінку правовим наслідкам перебудови та переобладнання та зміни призначення спірного об`єкта нерухомого майна з квартири на офіс, а саме: чи прирівнює закон такі зміни до знищення чи ліквідації об`єкта нерухомості, чи дають такі зміни підстави вважати, що об`єкт нерухомого майна відсутній. На порушення вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не з`ясував питання, чи обрано позивачами належний спосіб захисту порушеного права, чи всі позивачі набули право, за захистом якого звертаються, та не встановив, виходячи з обставин справи, чи відновить обраний позивачами спосіб захисту їхні права, враховуючи, що відчуження спірної квартири відбулося за життя ОСОБА_8 , спірна квартира як на момент її відчуження, так і на час смерті ОСОБА_8 не була зареєстрована за останнім на праві власності. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди порушили норми матеріального та процесуального права, усупереч вимогам статей 10, 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року не надали належної оцінки наявним у справі доказам, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неправильно встановили правову природу заявленого позову та виходячи з цього не з`ясували чи позивачами обрано належний спосіб захисту порушеного права.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 займалася продажем спірної квартири з відома та за дорученням ОСОБА_1 , як дружини ОСОБА_8 ОСОБА_8 особисто прибув до нотаріальної контори для видачі довіреності на ОСОБА_6 ОСОБА_1 та ОСОБА_8 мали спрямовану волю та волевиявлення на відчуження квартири з метою покращення житлових умов. Саме для цього вони зверталися до ОСОБА_6 , з якою мали довірчі стосунки. Відчуження спірної квартири відбулося за життя ОСОБА_8 , спірна квартира як на момент її відчуження, так і на час смерті ОСОБА_8 не була зареєстрована за останнім на праві власності. З часу відчуження спірної квартири і до смерті ОСОБА_8 останній не ставив питання про те, що кватира була відчужена поза його волею. Спірне майно придбане ОСОБА_5 07 грудня 2006 року, за життя ОСОБА_8 , померлого у березні 2008 року. Як зазначив касаційний суд, «...спірна квартира як на момент її відчуження, так і на час смерті ОСОБА_8 не була зареєстрована за останнім на праві власності». Відповідно, не могло таке право й перейти до позивачів. Права на віндикацію після смерті ОСОБА_8 позивачі не набули. Виходячи із заявлених позивачем вимог, відсутні достатні докази для ухвалення рішення на користь позивача шляхом витребування майна.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира була продана за життя власника ОСОБА_8 , який в установленому законом порядку не оформив право власності на себе, тому і позивачам, як спадкоємцям після його смерті, не перейшло права на віндикацію. В результаті позивачі не можуть витребувати спірне майна на свою користь на підставі статті 388 ЦК України, на підставі якої і був заявлений ними позов. Позивачами обраний невірний спосіб захисту. Позивачі не позбавлені права та можливості в інший спосіб захистити порушені права. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_8 прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_11 , що підтверджується довідкою, виданою 21 липня 2011 року КП ЖКС «Черемушки». 30 травня 2006 року ОСОБА_8 , на підставі статей 1261 та 1268 ЦК України, став єдиним власником спірної квартири, але за станом здоров`я не зміг звернутися у встановлений законом строк до державної нотаріальної контори із заявою про оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом. Спірна квартира вибула із власності ОСОБА_8 поза його волею, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_8 знав про відчуження квартири ОСОБА_7 та погодився на це. Факт видачі довіреності ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_6 не є підтвердженням того, що квартира вибула із його власності з його волі, оскільки ОСОБА_6 уклала договір купівлі-продажу не від імені ОСОБА_8 , на підставі довіреності, а уклала недійсний договір від свого особистого імені на підставі підробленого рішення суду. ОСОБА_8 ніколи не давав їй згоди на вчинення таких дій.

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому вказав на те, що суди з урахуванням висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зроблених в ухвалі від 25 листопада 2015 року при попередньому розгляді справи в касаційній інстанції, обґрунтовано не погодились з обраним позивачами способом захисту порушеного права, відмовивши у задоволенні позовної заяви.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду цієї справи визначено суддю-доповідача Ступак О. В. та колегію суддів Першої судової палати, до якої входять судді: Погрібний С. О., Усик Г. І.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Суддею-доповідачем Ступак О. В. у цій справі заявлено самовідвід.

Заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходить не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Також у своєму рішенні «Газета Україна-центр» проти України» Європейський суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (пункти 28-32).

Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

Зважаючи на те, що кожна із сторін вправі сподіватися на об`єктивне рішення у справі та коли у стороннього спостерігача не могло б виникнути сумнівів у неупередженості судді та враховуючи те, що суддя Ступак О. В. брала участь у вирішенні цієї справи в суді касаційної інстанції та висловила свою думку щодо заявленого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 позову, отже, вона не може брати участь у розгляді цієї справи у суді касаційної інстанції.

Після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, де ОСОБА_13 була суддею-доповідачем, заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року у цій справі, при новому її розгляді суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, посилалися на висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зроблені в ухвалі від 25 листопада 2015 року, що свідчить про те, що суддя Верховного Суду Ступак О. В. не може вдруге висловлювати свою думку з приводу заявленого позову, адже на підставі її висновків у цій справі, суди ухвалили відповідне рішення. При цьому суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, цитував ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зроблені від 25 листопада 2015 року.

Крім того, у своєму відзиві на касаційну скаргу, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12 вказує на те, що суди ухвалили правильне рішення на підставі висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви судді Ступак О. В. про самовідвід.

Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву судді Ступак Ольги В`ячеславівни про самовідвід задовольнити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик