У Х В А Л А

28 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 361/17/15-ц

Провадження № 14-423 цс 19

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик» (далі - ТзОВ «Бобрик», відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційними скаргами ОСОБА_1 і ТзОВ «Бобрик» на рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року та

в с т а н о в и л а:

26 грудня 2014 року позивач звернувся з позовною заявою, у якій з урахуванням подальших уточнень просив:

- визнати незаконним звільнення його з посади директора ТзОВ «Бобрик» за сумісництвом;

- скасувати рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Бобрик» про звільнення його з посади директора товариства з 28 грудня 2012 року з ініціативи власника на підставі пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оформлене протоколом № 3 позачергових загальних зборів учасників цього товариства від 28 грудня 2012 року;

- скасувати наказ № 2-З від 28 грудня 2012 року про звільнення позивача з посади директора ТзОВ «Бобрик» за сумісництвом з 28 грудня 2012 року на підставі протоколу загальних зборів учасників товариства № 3 за цією ж датою;

- поновити позивача на посаді директора ТзОВ «Бобрик»;

- стягнути з ТзОВ «Бобрик» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення.

Мотивував позов такими обставинами:

- учасниками ТзОВ «Боровик» є ОСОБА_1 із часткою 30 % у статутному капіталі цього товариства та ОСОБА_2 із часткою 70 % у зазначеному статутному капіталі;

- 18 грудня 2012 року загальні збори учасників ТзОВ «Боровик» затвердили його статут і призначили позивача директором цього товариства строком на три роки;

- на підставі наказу № 1 від 18 червня 2012 року позивач приступив до виконання обов`язків директора;

- у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 29 травня 2013 року вказано, що з 29 грудня 2012 року керівником ТзОВ «Бобрик» є ОСОБА_3 ;

- з грудня 2012 року позивача не допускають на робоче місце. Тому він звертався до Броварської міжрайонної прокуратури Київської області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. 8 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесена інформація про кримінальне правопорушення, а кримінальному провадженню присвоєний № 0000015;

- відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (довідка від 14 листопада 2014 року № 18074) датою звільнення позивача з роботи є 28 грудня 2012 року;

- з того часу він неодноразово звертався до ТзОВ « Бобрик » з письмовими заявами, в яких просив надати копію наказу про звільнення з посади директора товариства, але відповіді не отримав;

- 30 грудня 2014 року позивач отримав копію наказу № 2-З від 28 грудня 2012 року про звільнення з посади директора ТзОВ «Бобрик» за сумісництвом з 28 грудня 2012 року. Цей наказ підписала учасник ТзОВ «Бобрик» ОСОБА_2, однак законодавство України та статут цього товариства не передбачають право учасника видавати та підписувати накази від імені юридичної особи. Згідно з пунктом 9.3 статуту ТзОВ «Бобрик» ці повноваження належать до компетенції директора товариства;

- підставою звільнення позивача з посади директора ТзОВ «Бобрик» у наказі № 2-З від 28 грудня 2012 року вказаний протокол № 3 загальних зборів учасників товариства, датований тією ж датою;

- у рішенні позачергових загальних зборів учасників ТзОВ «Бобрик» від 28 грудня 2012 року, оформленому протоколом № 3, вказано, що позивач звільнений із посади директора ТзОВ «Бобрик» з 28 грудня 2012 року за ініціативою власника на підставі пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України. Однак у цьому пункті немає конкретних підстав звільнення за ініціативою власника, а тому самостійною підставою звільнення за ініціативою власника бути не може. Вичерпний перелік підстав звільнення працівника за ініціативою власника визначений у статтях 40 і 41 КЗпП України. Жодна з них не вказана у протоколі № 3 загальних зборів учасників ТзОВ «Бобрик» від 28 грудня 2012 року;

- звільнення позивача з посади директора відбулося з порушенням пунктів 8.4 і 9.1 статуту ТзОВ «Бобрик» і статей 59 та 61 Закону України «Про господарські товариства»;

- наказ про звільнення з посади директора ТзОВ «Бобрик» позивач отримав лише 30 грудня 2014 року, а тому не пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду з цим позовом.

6 січня 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області постановив ухвалу про відкриття провадження у справі.

7 квітня 2017 року Броварський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.

Суд вважав, що звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТзОВ «Бобрик» відбулося з порушенням установленого законом порядку. Однак позивач пропустив строк звернення із заявою про вирішення трудового спору, передбачений статтею 233 КЗпП України, а клопотання про поновлення цього строку не заявляв.

18 липня 2017 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким скасував рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2017 року й ухвалив нове рішення про задоволення позову: визнав незаконним і скасував рішення загальних зборів ТзОВ «Бобрик» від 28 грудня 2012 року та виданий того ж дня наказ № 2-З про звільнення позивача; поновив позивача на посаді директора ТзОВ «Бобрик»; стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2012 року до 27 грудня 2013 року у сумі 21 912,33 грн.

Апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем позовної давності, передбаченої статтею 233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки до моменту звернення з цим позовом позивач не отримував копії наказу про звільнення та трудову книжку. Звільнення позивача з посади директора ТзОВ «Бобрик» відбулося з порушенням установленого законом порядку, є незаконним, а тому позивача слід поновити на роботі та стягнути на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

У липні 2017 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу. Просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року, а провадження у справі закрити. Скаржиться на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивував так:

- суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір у частині визнання незаконним звільнення позивача з посади директора ТОВ «Бобрик» і скасування рішення загальних зборів цього товариства від 28 грудня 2012 року, оформленого протоколом № 3, помилково не застосували до спірних правовідносин припис частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

- суди не врахували, що корпоративні спори відповідно до пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підвідомчі господарським судам, і помилково розглянули справу за правилами цивільного судочинства;

- суди неправильно застосували до спірних правовідносин приписи статей 40, 41, 147, 149, 233-235 КЗпП України.

У серпні 2017 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу. Просить скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року у частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2012 року до 27 грудня 2013 року у сумі 21 912,33 грн та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2012 року до 18 липня 2017 року, а в іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. Скаржиться на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивує касаційну скаргу тим, що суд апеляційної інстанції :

- помилково задовольнив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 28 грудня 2012 року до 27 грудня 2013 року, а не за весь час вимушеного прогулу - з 28 грудня 2012 року до 18 липня 2017 року;

- не обґрунтував стягнення з відповідача середнього заробітку за період, менший ніж один календарний рік, оскільки стягнення суми 21 912,33 грн стосується періоду з 28 грудня 2012 року до 27 грудня 2013 року;

- не застосував висновки Верховного Суду України у відповідних цивільних справах (трудових спорах) щодо стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь період або за певний період, незважаючи на відповідний обов`язок, визначений частиною другою статті 214 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у відповідній редакції.

У жовтні 2017 року відповідач подав заперечення на касаційну скаргу позивача. Мотивує заперечення тим, що відповідно до статей 117 та 235 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за незаконне звільнення та за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Проте, оскільки припинення повноважень позивача відбулось шляхом його усунення від виконання обов`язків (відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України) та згідно зі статутом ТзОВ «Бобрик», вини останнього у невиплаті суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу немає.

У жовтні 2017 року третя особа подала заперечення на касаційну скаргу позивача. Заперечення мотивувала так:

- при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу до спірних правовідносин не застосовуються положення постанови Кабінету Міністрів України від 9 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а працівник-сумісник не може бути поновлений на посаді;

- позовну вимогу про скасування рішення загальних зборів ТзОВ «Бобрик» від 28 грудня 2012 року № 3 має розглядати господарський суд; а тому провадження у цій частині треба закрити на підставі підпункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України;

- наказ № 2-З від 28 грудня 2012 року про звільнення позивача з посади директора ТзОВ «Бобрик» за сумісництвом є внутрішнім розпорядчим документом товариства, а його скасування відбувається у разі визнання незаконним факту звільнення та поновлення звільненого працівника;

- з огляду на ці мотиви рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року є незаконним і необґрунтованим.

17 серпня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу про відмову у прийнятті касаційної скарги ТзОВ «Бобрик» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2017 року.

Того ж дня Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТзОВ «Бобрик» на рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року та зупинення виконання цього рішення (крім частини про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, яка підлягає негайному виконанню).

25 вересня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача.

30 жовтня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

4 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

17 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Оскільки відповідач оскаржує рішення Апеляційного суду від 18 липня 2017 року з підстав порушення правил юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Отже, Велика Палата Верховного Суду розглядатиме справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційними скаргами ОСОБА_1 і ТзОВ «Бобрик» на рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 16 жовтня 2019 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Т. О. АнцуповаО. Р. Кібенко
С. В. БакулінаВ. С. Князєв
В. В. БританчукН. П. Лященко
Ю. Л. ВласовО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівВ. В. Пророк
В. І. ДанішевськаЛ. І. Рогач
Ж. М. ЄленінаО. М. Ситнік
О. С. ЗолотніковО. С. Ткачук
В. Ю. Уркевич