Справа № 162/352/18 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н. І.
Провадження № 22-ц/802/537/19 Категорія: 26 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Карпук А. К.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 15 березня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року акціонерне товариство комерційного банку "Приватбанк" (далі АТ КБ "ПриватБанк") звернулося з даним позовом обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 15 травня 2009 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов Договору відповідач взяла на себе зобов`язання щомісячно сплачувати кредит, відсотки за його користування, комісію, а також інші витрати за вказаним договором. Однак, ОСОБА_1 не було надано своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Враховуючи наведене, станом на 02 квітня 2018 року за вказаним кредитним договором виникла заборгованість в розмірі 71151,49 грн., у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 15 березня 2019 року в задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк`в даній справі задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач та її представник вказують, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Позивачем не було надано Умови та правила надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору №б/н від 15.05.2009 року, тобто не надано невід`ємну частину Договору. Вважають, що банком не доведено належними і допустимими доказами існування боргу у розмірі, вказаному у позові, а тому в задоволенні вимог банку судом обґрунтовано відмовлено. Просять судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалами апеляційного суду від 26 квітня 2019 року та від 14 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду без виклику та повідомлення учасників справи, а ухвалою від 03 червня 2019 року провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 342/180/17-ц, ухваленої в подібних правовідносинах.

Ухвалою від 27 серпня 2019 року апеляційне провадження поновлено у зв`язку із оприлюдненням судового рішення Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та апеляційна скарга, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність заборгованості ОСОБА_1 перед банком в сумі 71151,49 грн, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Повністю із даним висновком суду колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк" ) було укладено договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується наданою банком копією письмової заяви ОСОБА_1 ..

У вказаній Заяві зазначається, що ця Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг. Також вона містить інформацію про отримання ОСОБА_1 кредитної карти "Універсальна, 55 днів пільгового періоду"; у графі "Кредитну карту та ПІН отримав" вказано 15 травня 2009 року, графа "Номер карти" містить НОМЕР_1 . Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" відповідачем підписана 15 травня 2009 року.

Із наявної в матеріалах справи інформації про видачу кредитних карт вбачається, що відповідачу надавалися кредитні картки за № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 04.2017 року (а.с. 177). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти ОСОБА_1 старт карткового рахунку проведено 30 квітня 2009 року, кредитний ліміт станом на 15 травня 2009 року становив 500 грн., внаслідок зміни кредитного ліміту 24 жовтня 2009 року, кредитний ліміт 4900 грн., 16 квітня 2010 року 6000 грн., 04 березня 2011 року 8000 грн.(а.с. 178).

Колегією суддів досліджено виписку за рахунком ОСОБА_1 , з якої вбачаються операції за даними картками, зокрема, зняття готівкових коштів, оплата товарів у магазинах, поповнення карткового рахунку.

Як вбачається із розрахунку та виписки, платежі на погашення кредиту проводились до 30.04.2016 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

У заяві позичальника від 15 травня 2009 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 травня 2019 року, посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua. як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: www.privatbank.ua., розуміла відповідач ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В позовній заяві банк зазначає, що сторони керувались при укладенні договору нормами ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Як вбачається із доданих до справи документів, особисто підписано відповідачкою лише анкету-заяву від 18.03.2010 року, інші складові договору як на видачу картки "Універсальної", зокрема, Умови та Правила надання банківських послуг відповідачкою ОСОБА_1 не підписувались.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду ( частина четверта ст.263 ЦПК України).

При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Таким чином, нарахована позивачем заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 7167,30 грн., пені в сумі 50733,80 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг які не підтверджені ним належними та допустимими доказами, не підлягає стягненню з відповідача на користь банку, з огляду на зазначене вище.

Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених законом, зокрема і ст. 625 ЦК України, позивач не пред`явив.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, апеляційний суд, враховуючи правовий висновок суду касаційної інстанції, вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 9386, 03 грн. відповідно до розрахунку, наданого банком(а.с. 12-13), який відповідачем не спростований.

Отже, заявлені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із підтвердженої документально суми судового збору, сплаченого за подачу позову та апеляційної скарги, в розмірі 4405 грн. та пропорційно до задоволеної частини позову(13,19%), з відповідача слід стягнути в користь банку 581,02 грн.(4405х13,19%) судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 15 березня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15 травня 2009 року в розмірі 9386(дев`ять тисяч триста вісімдесят шість) гривень 03 копійки та судовий збір, в розмірі 581 (п`ятсот вісімдесят одну) гривню 02 копійки.

В решті позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді