Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 199/7981/15-ц

провадження № 61-9648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник позивачів - ОСОБА_6,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8,

відповідачі: Дніпропетровська міська рада, товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровськпромбуд», виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради,

представник товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровськпромбуд» - Добра Яна Олександрівна,

представник Дніпропетровської міської ради - Анненкова Альона Олександрівна,

третя особа - Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4, до якої приєдналися ОСОБА_3 та ОСОБА_1, на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року

у складі колегії суддів: Тамакулової В. О., Деркач Н. М., Калиновського А. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровськпромбуд» (далі -

ТОВ «Дніпровськпромбуд»), виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту рішення міської ради, скасування державної реєстрації права власності та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що вони працювали у державному підприємстві «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», обліковувалися на підприємстві та у виконавчих комітетах відповідних рад по місцю проживання як такі, що потребують поліпшення житлових умов.

Державне підприємство «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» та його правонаступник - відкрите акціонерне товариство транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» (далі -

ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд»), відповідно до підрядного договору від 20 березня 1991 року № 2а та додаткової домовленості

від 20 лютого 1996 року № 3 приймало участь у будівництві будинку АДРЕСА_1 і ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 серпня 1996 року № 1122 були виділені квартири № № 37, 58, 59, 66, 67, 70, 71.

Рішенням адміністрації та профспілкового комітету ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» - підприємства, на якому вони працювали, квартири № № 37, 66, 67, 70, 71 після прийняття будинку в експлуатацію у

1996 році, були виділені їм.

Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради

м. Дніпропетровська було прийнято рішення про видачу ордерів на вселення в надані їм житлові приміщення в будинку державного житлового фонду та видані відповідні ордера на вселення у квартири по АДРЕСА_1: ордер від 28 серпня 1996 року № 00682 видано ОСОБА_1 на право заняття житлового приміщення, яке складається із двох кімнат, у квартирі № 66; ордер від 29 серпня 1996 року № 00685 видано ОСОБА_2 на право заняття житлового приміщення, яке складається із двох кімнат, у квартирі № 37; ордер від 08 серпня 1996 року № 00687 видано ОСОБА_3 на право заняття житлового приміщення, яке складається із трьох кімнат, у квартирі № 67; ордер від 28 серпня 1996 року № 00684 видано ОСОБА_4 на право заняття житлового приміщення, яке складається із двох кімнат, у квартирі № 70; ордер від 29 серпня 1996 року № 00683 видано ОСОБА_5 на право заняття житлового приміщення, яке складається із трьох кімнат, у квартирі № 71.

Зазначали про те, що вони були зняті з квартирного обліку як такі, що забезпечені житлом.

Відповідно до укладених договорів кожен із них здійснює оплату за отримані комунальні послуги підприємствами - постачальникам послуг.

У 1994 році щодо державного підприємства «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» було прийнято рішення щодо приватизації, в результаті якої утворилося

ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд».

У процесі приватизації державного підприємства «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» та в період будівництва будинку АДРЕСА_1 були складені: акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 10 жовтня 1994 року та план приватизації майна державного підприємства «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» від 28 жовтня 1994 року, згідно яких до статутного фонду ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» не увійшли витрати по незавершеному будівництву житла, участь на паях у будівництві житла або вартість житлових квартир.

За результатами приватизації підприємства ні витрати на будівництво житла, ні самі побудовані житлові квартири не стали власністю ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», так як згідно пункту 5.5. Тимчасового Статуту ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», зареєстрованого у 1994 року, «часть государственного имущества, которая наработана с 01 июля 1994 года до момента государственной регистрации Общества и не включена в Уставной фонд, передается Обществу в пользование по распоряжению органа приватизации». Отже, до статутного фонду ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» не увійшли витрати по незавершеному будівництву житла, участь на паях у будівництві житла або вартість житлових квартир.

Ними було встановлено, що рішенням від 09 серпня 1996 року № 1122 виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради народних депутатів затвердив акт державної комісії з прийняття в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1, житловою площею 6 930,62 кв. м, в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, який збудовано для акціонерного товариства «Нижньодніпровський трубопрокатний завод», та визнано власником зазначеного будинку акціонерне товариство «Нижньодніпровський трубопрокатний завод».

Одним із співвласників цього будинку вказаним рішенням виконавчого комітету міської ради визначено ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», якому передано квартири № № 37, 58, 59, 66, 67, 70, 71.

Вказували на те, що своїм рішенням виконавчий комітет міської ради безпідставно передав майно, побудоване за рахунок державних коштів, у власність приватного акціонерного товариства. Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради у 2010 році видав ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» свідоцтва про право власності на кожну із зазначених квартир. Тобто, виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради видав у 2010 році документи про право власності на квартири на ім'я підприємства, яке припинило своє існування ще у 2007 році.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 просили суд визнати недійсним та скасувати пункт 4 рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів

від 09 серпня 1996 року № 1122 в частині визнання ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» співвласником квартир № № 37, 66, 67, 70, 71

по АДРЕСА_1. Визнати недійсними свідоцтва та скасувати запис про державну реєстрацію прав власності

ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», правонаступником якого є ТОВ «Дніпровськпромбуд», на зазначені квартири. Зобов'язати

ТОВ «Дніпровськпромбуд» передати до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради об'єкти державного житлового фонду - квартири № № 37, 66, 67, 70, 71 у будинку АДРЕСА_1. Зобов'язати Дніпропетровську міську раду прийняти до комунальної власності територіальної громади

м. Дніпропетровська від ТОВ «Дніпровськпромбуд», правонаступника

ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», об'єкти державного житлового фонду - квартири № № 37, 66, 67, 70, 71 у будинку АДРЕСА_1, які не увійшли до статутного фонду ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд».

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 16 червня 2016 року у складі судді Руденко В. В. позов ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 4 рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 09 серпня 1996 року

№ 1122 в частині визнання ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» співвласниками квартир № № 37, 66, 67, 70, 71 у будинку АДРЕСА_1. Визнано недійсними свідоцтва про право власності на вказані квартири та скасовано державну реєстрацію права власності ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», правонаступником якого є ТОВ «Дніпровськпромбуд», на зазначені квартири. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування пункту рішення міської ради, визнання свідоцтва про право власності на вказані квартири недійсними та скасування державної реєстрації права власності, районний суд виходив із того, що виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська видав позивачам ордери на житлові приміщення - квартири у будинку державного житлового фонду, право власності на які незаконно передані та зареєстровані за приватним підприємством.

22 липня 1992 року набрав чинності Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», преамбулою якого визначено правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання. Житловий фонд, що знаходився на праві, зокрема, повного господарського відання підлягав приватизації за приписами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, у відповідності до Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19 травня 1999 року № 908/68, покладено на державні органи приватизації, яким є Фонд державного майна, його регіональні відділення та представництва.

Одним із способів такого управління згідно з пунктом 1.4 зазначеного Положення є передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», статтями 2, 4 якого визначено, що нерухоме майно, житловий фонд та інші об'єкти соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації, передаються до комунальної власності відповідних територіальних громад за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом. Така згода отримана рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 вересня 2000 року № 2272.

Повноважень щодо визнання за підприємством прав власності на жилу площу в будинках державних, кооперативних і громадських організацій, а, отже, щодо зміни статусу житла з державного у приватне, інакше, ніж це передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ні міській раді, ні її виконавчому органу законодавством не передбачено.

Незважаючи на вказане, виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради у 2010 році видав ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» свідоцтва про право власності на кожну із зазначених квартир, з урахуванням того, що це підприємство припинило свою діяльність ще у 2007 році.

Що стосується позовних вимог позивачів щодо зобов'язання

ТОВ «Дніпровськпромбуд», правонаступника ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», передати до комунальної власності територіальної громади

м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради об'єкти державного житлового фонду - квартири № № 37, 66, 67, 70, 71 у будинку АДРЕСА_1, а також зобов'язання Дніпропетровську міську раду прийняти до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська від ТОВ «Дніпровськпромбуд» об'єкти державного житлового фонду - вищевказані квартири, які не увійшли до статутного фонду ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не містять правового обґрунтування з посиланнями на норми закону, крім того є передчасними з підстав того, що наявність спору між сторонами за вказаними вимогами не підтверджена.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Дніпровськпромбуд» задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позовних вимогах

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанцій належним чином не встановив предмет та правові підстави заявлених позовних вимог про порушення права ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5на приватизацію житла. Приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються в установлений термін після одержання заяви громадянина. Оскільки у матеріалах справи відсутні відомості щодо прийняття вказаним органом рішення стосовно кожного позивача та відмови в приватизації, не залучений вказаний орган відповідачем у справі з виконанням вимог статей 11 та 33 ЦПК України 2004 року, а заявлені у жовтні 2015 року вимоги є похідними, взаємопов'язаними та складають предмет спору стосовно приватизації житла, тому у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 та

ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посилалися на те, що висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 09 серпня

1996 року № 1122 безпідставно на безоплатній основі передано майно, побудоване за рахунок державних коштів, у власність приватного акціонерного товариства. Апеляційний суд з посиланням на норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» дійшов помилкового висновку, що метою вказаного позову є приватизація квартир. При цьому позивачі, як наймачі квартир державного житлового фонду, мають право безстроково проживати в них. Рішенням виконавчого комітету міської ради порушено право позивачів саме на безстрокове проживання у будинку державного житлового фонду. Оскільки позивачі отримали законне право на вселення до квартир на підставі ордерів та на законних підставах оформили договори найму житла у державному житловому фонді на безстрокове проживання в них, то рішення про визнання права власності на зазначені квартири за ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» є незаконним і прийнятим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради з перевищенням повноважень, наданих законом. Розглядаючи спір, суд першої інстанції відповідно до вимог

статей 212-213 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які посилались сторони, дослідив надані ними докази і відповідно їх оцінив, надав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та правильно вирішив спір.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заяви про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4, у якому підтримали доводи касаційної скарги, просили її задовольнити та скасувати рішення апеляційного суду.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що державне підприємство «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» та його правонаступник - ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», відповідно до підрядного договору від 20 березня 1991 року № 2а та додаткової домовленості від 20 лютого1996 року № 3 приймало участь у будівництві будинку АДРЕСА_1, тому ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 09 серпня 1996 року № 1122 було виділено квартири № № 37, 58, 59, 66, 67, 70, 71.

Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної ради

м. Дніпропетровська на підставі статті 58 ЖК Української PCP прийняв рішення про видачу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ордерів для надання їм житлових приміщень у будинку державного житлового фонду та видачі відповідно ордерів на вселення у квартири по АДРЕСА_1: ордер від 28 серпня 1996 року № 00682 видано ОСОБА_1 на право заняття житлового приміщення, яке складається із двох кімнат, у квартирі № 66; ордер від 29 серпня 1996 року № 00685 видано ОСОБА_2 на право заняття житлового приміщення, яке складається із двох кімнат, у квартирі № 37; ордер від 08 серпня 1996 року № 00687 видано ОСОБА_3 на право заняття житлового приміщення, яке складається із трьох кімнат, у квартирі № 67; ордер від 28 серпня 1996 року № 00684 видано ОСОБА_4 на право заняття житлового приміщення, яке складається із двох кімнат, у квартирі № 70; ордер від 29 серпня 1996 року № 00683 видано ОСОБА_5 на право заняття житлового приміщення, яке складається із трьох кімнат, у квартирі № 71.

Позивачі були зняті з квартирного обліку підприємства та виконавчого комітету за місцем проживання, як такі, що забезпечені житлом.

Разом з сім'ями позивачі проживають у спірних квартирах, що підтверджується довідками, виданими комунальним житлово-експлуатаційним підприємством

№ 39. З часу отримання квартир ними безпосередньо з житлово-експлуатаційною установою укладено договори про обслуговування, а також з іншими підприємствами-постачальниками комунальних послуг укладено договори на постачання інших послуг (опалення, постачання води, поставку електроенергії, інше).

У 1994 році прийнято рішення щодо приватизації державного підприємства «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», в результаті якої утворилося ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд». В процесі приватизації держаного підприємства «Придніпровський державний спеціалізований трест транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» та в період будівництва будинку АДРЕСА_1 були складені: акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 10 жовтня 1994 року та план приватизації майна Придніпровського державного спеціалізованого тресту транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» від 28 жовтня 1994 року, згідно яких до статутного фонду ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» не увійшли витрати по незавершеному будівництву житла, участь на паях у будівництві житла або вартість житлових квартир. За результатами приватизації підприємства ні витрати на будівництво житла, ні самі побудовані житлові квартири не стали власністю ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», що передбачалось пунктом 5.5. Тимчасового Статуту ВАТ «Дніпротрансбуд», зареєстрованого у 1994 році, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області видало наказ № 12/10-ЗВП «Про завершення приватизації відкритого акціонерного товариства «Дніпротрансбуд» 24 березня 1998 року, процедура приватизації підприємства закінчилася

24 березня 1998 року. До вказаної дати ВАТ «Дніпротрансбуд» перебувало у державній власності і здійснювало будівництво житлового будинку АДРЕСА_1, керуючись у своїй діяльності Тимчасовим Статутом.

До статутного фонду ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» не увійшли витрати по незавершеному будівництву житла, участь на паях у будівництві житла або вартість житлових квартир. Тобто ці витрати не стали витратами приватного підприємства, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (у редакції, чинній на час приватизації державного підприємства) дія цього Закону не поширювалася, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а, отже, побудовані за рахунок держави квартири не є власністю створеного на базі державного підприємства акціонерного товариства.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 09 серпня 1996 року № 1122 затверджено акт державної комісії з прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1, житловою площею 6 930,62 кв. м в Амур-Нижньодніпровському районі

м. Дніпропетровська, який збудовано для акціонерного товариства «Нижньодніпровський трубопрокатний завод» та визнано власником зазначеного будинку - акціонерне товариство «Нижньодніпровський трубопрокатний завод». Одним із співвласників цього будинку рішенням виконавчого комітету визначено ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», якому передано квартири № № 37, 58, 59, 66, 67, 70, 71. Тобто, своїм рішенням виконавчий комітет міської ради передав майно, побудоване за рахунок державних коштів, у власність приватного акціонерного товариства.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають намір вирішити питання приватизації квартир, в яких вони проживають.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання.

Згідно із частиною другою статті 1, частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат в гуртожитках.

В разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (пункт 9 частина друга статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Пунктом 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада

1995 року № 891, передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до пункту 2 вказаного Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України

від 26 травня 2004 року № 695.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про те, що районним судом належним чином не було встановлено предмет та правові підстави заявлених вимог, оскільки до суду може звернутися особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

(стаття 3 ЦПК України 2004 року). При цьому правильно виходив із того, що приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються в установлений термін після одержання заяви громадянина. В матеріалах справи відсутні відомості щодо прийняття вказаним органом рішення стосовно кожного із позивачів та відмови в приватизації. Не залучений такий орган відповідачем у справі з виконанням вимог статей 11 та 33 ЦПК України 2004 року. Заявлені позивачами позовні вимоги у жовтні 2015 року є похідними, взаємопов'язаними та складають предмет спору стосовно приватизації житла.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4, до якої приєдналися ОСОБА_3 та ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта