Єдиний унікальний номер 234/8837/18 Номер провадження 22-ц/804/348/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Агєєва О.В., Санікової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року в цивільній справі в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (справа № 234/8837/18, головуюча суддя Кравченко О.Ю., повний текст рішення складений 05 листопада 2018 року в м. Краматорську Донецької області), -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила визнати її сина, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, безвісно відсутнім. Зазначила, що після служби в армії, її син офіційно ніде не працював, перебивався випадковими заробітками. У 2000 році син повідомив, що їде на заробітки на територію України, але конкретного місця свого перебування він не повідомив. Вона мешкала за адресою: АДРЕСА_1. Вона з сином, донькою та онуком є співвласниками приватизованої квартири, що розташована за вказаною адресою.

В теперішній час їй виповнилось 77 років. Вона обмежена в коштах та хворіє.

Та обставина, що в її квартирі зареєстрований син, як співвласник квартири, та не може надати відомості про свої доходи, позбавляє її можливості здійснити процедуру призначення та виплати житлової субсидії. Вона намагалась встановити місце знаходження сина через спільних знайомих та родичів, направила запити в адресні бюро різних областей України, проте безуспішно. Син не перебуває в розшуку як особа, яка вчинила будь-яке правопорушення.

Нездоровий спосіб життя сина, зловживання спиртними напоями, найвірогідніше могло привести до небажаних наслідків. Перелічені обставини змусили її звернутися до суду із заявою про визнання сина безвісно відсутнім для отримання житлової субсидії.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, безвісно відсутнім відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву.

В обґрунтування доводів скарги заявник зазначила, що особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про безвісну відсутність громадянина ґрунтується на юридичному припущенні знаходження особи в живих.

Підставою відмови у задоволені вимог позивача є висновок суду, що в судовому засіданні ні заявником, ні представником заявника не надано належних та обґрунтованих доказів на підтвердження наявності обставин, які дають підстави вважати, що за останнім місцем проживання ОСОБА_2 відсутні відомості про його місцезнаходження.

В порушення норм процесуального законодавства суд дійшов помилкового висновку про ненадання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження заяви про визнання особи безвісно відсутньою, про необхідність звернення заявника до поліції про розшук її сина. Оголошення розшуку фізичної особи, місце перебування якої невідоме, ЦПК не передбачає. Розшук особи має відношення до категорії справ, яки відносяться до кримінально-процесуального законодавства та мають інші наслідки.

На думку апелянта по вже по добутим доказам суд мав встановити факт безвісної відсутності її сина. Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є її сином, що він зареєстрований за однією з нею адресою, що вона зверталась в адресні бюро різних областей України, розшукуючи сина, який згідно з актом, не проживає з нею з липня 2000 року, поліцією він ні за які за злочини не розшукується. 14 липня 2014 року він перетнув кордон України через пункт пропуску Чонгар (в напрямку анексованого Криму). В судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які мешкають по сусідству, пояснили, що син з нею не мешкає з 2000 року, виїхав та більше не з'являється.

В судове засідання апеляційного суду заявник ОСОБА_1 та представник заінтересованої особи - Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради не з'явилися, але про дату, час і місце розгляду справи вони повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 82, 83).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача та представника відповідача, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлені наступні неоспорені обставини.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином заявника ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.25).

Як вбачається з довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 25 червня 2018 року, заявник ОСОБА_2 та її син з 11 березня 1991 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40).

Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України УДМС України в Херсонській області від 29 липня 2015 року, ОСОБА_2 зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться (а.с. 9).

З довідки УДМС України в Черкаській області від 31 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку по м. Черкаси та області не значиться (а.с. 10).

В довідці відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві від 29 липня 2015 року зазначено, що ОСОБА_2 за відомостями відділу адресно-довідкової роботи зареєстрованим в м. Києві не значиться (а.с. 11).

Листами Управління ДМС України в Полтавській області від 05 серпня 2015 року та УДМС України в Сумській області від 05 серпня 2015 року та від 27 липня 2015 року заявнику ОСОБА_1 відмовлено у наданні інформації щодо реєстрації ОСОБА_2 (а.с. 12-13).

З довідки відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України від 05 серпня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрованим на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку не значиться (а.с. 14).

Довідкою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 30 липня 2015 року повідомляється, що ОСОБА_2 не значиться зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку по м. Житомиру та Житомирській області (а.с. 15).

Відповідно до акту про непроживання від 03 вересня 2018 року, підписаного свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2 з липня 2000 року не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41).

Згідно даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетнув державний кордон України 14 липня 2014 року через пункт пропуску КПВВ Чонгар (а.с. 46).

У відповідності з довідкою Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області від 08 червня 2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, правоохоронними органами України за скоєння правопорушень не розшукується, покарання у містах позбавлення волі не відбуває. Факт смерті або нещасного випадку за участю ОСОБА_2 підрозділами Національної поліції України не реєструвався. Повідомлень та заяв про безвісне зникнення ОСОБА_2 до Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області не надходило (а.с. 6).

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні суду пояснили, що вони є сусідами заявника ОСОБА_1, та з 2000 року син з нею не проживає.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1, суд виходив з того, що в заяві до суду вона посилалася на те, що її син, ОСОБА_2 за місцем свого проживання та реєстрації не проживає з 2000 року, дані про місце його перебування у неї відсутні.

Вирішуючи справу, суд дійшов висновку, що сама по собі тривала відсутність особи за місцем проживання або реєстрації не може бути підставою для визнання такої особи безвісно відсутньою, оскільки безвісна відсутність - засвідчений у судовому порядку факт довготривалої відсутності фізичної особи в місці свого проживання, якщо не вдалося встановити місце її перебування. За своїм змістом стаття 43 ЦК України передбачає з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, тому мають бути вжиті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку. Процес розшуку безвісно відсутніх осіб регулюється такими нормативно-правовими актами законодавчого рівня, як Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, закони України «Про Національну поліцію» та «Про оперативну-розшукову діяльність».

Ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб; початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження. Відповідно до ст.6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Як встановлено судом, заявник ОСОБА_1 не зверталась до органів Національної поліції України із заявою про зникнення сина ОСОБА_2 Ні заявником, ні представником заявника не надано належних та обґрунтованих доказів на підтвердження наявності обставин, які дають підстави вважати, що за останнім місцем проживання ОСОБА_2 відсутні відомості про його місцезнаходження.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави відсутні для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання її сина ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

При вирішенні справи суд посилався на ст. 43 Цивільного кодексу України, що передбачає можливість визнання фізичної особи безвісно відсутньою, та норми ЦПК України, які регулюють порядок розгляду справ окремого провадження та визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Апеляційний суд вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив виниклі правовідносини, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги заявника стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм процесуального права, апеляційний суд відхиляє та апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з'ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), врахувавши вищезазначені норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сам по собі факт непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім.

З матеріалів справи вбачається, що згідно даних Державної прикордонної служби України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетнув державний кордон України 14 липня 2014 року через пункт пропуску КПВВ Чонгар (Херсонської області) (в напрямку анексованого Криму), про що й зазначає в апеляційній скарзі заявник (а.с. 46, 69 - 70).

Аргументи апеляційної скарги апеляційний суд відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилаються заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення..

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений « 28 » січня 2019 року.

Суддя Донецького

апеляційного суду Будулуца М.С.