КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року

м. Київ

справа № 756/11258/17

провадження № 22-ц/824/5027/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року у складі судді Майбоженко А.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року представник позивача ОСОБА_3подав до суду позовну заяву про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15 лютого 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 60 000,00 доларів США, які він зобов'язався повернути до 01 квітня 2017 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою ОСОБА_2 Відповідач умови договору не виконав, кошти у встановлений договором строк не повернув.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 60 000,00 доларів США (в еквіваленті - 1 530 000,00 грн. на день написання позовної заяви); проценти за користування позикою у розмірі 2 920,27 доларів США; 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 685,48 доларів США; судові витрати.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 60 000,00 доларів США, проценти за користування позикою - 2 920,27 доларів США, три відсотки річних - 685,48 доларів США, судовий збір - 8 000,00 грн.

23 листопада 2017 року представник відповідача ОСОБА_4 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення суду задоволено, скасовано заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року та призначено справу до розгляду.

10 січня 2018 року представник позивача ОСОБА_3 подав до судузаяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 99 499,39 доларів США (в еквіваленті - 2 786 977,91 грн.), з яких: основний борг - 60 000,00 доларів США (в еквіваленті - 1 680 600,00 грн); проценти за користування позикою - 38 123,50 долари США (в еквіваленті - 1 067 839,23 грн.); 3 % річних від простроченої суми боргу - 1 375,89 доларів США (в еквіваленті - 38 538,68 грн.), а також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000,00 доларів США - заборгованість за договором позики; 1375,89 доларів США - три відсотки річних від простроченої суми боргу; 9 535,00 грн. - судового збору; 2 250,24 грн. - витрат, пов'язаних з проведенням експертизи. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 21 листопада 2018 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою у розмірі 38 123,50 доларів США та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення даної позовної вимоги, а також скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 35 500,00 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

Уважає рішення в цій частині ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що сторонами договору позики було погоджено розмір процентів за користування позикою, що підтверджується змістом переписки позивача та відповідача в мобільному додатку «VIBER». Окрім того, розписка відповідача від 15 лютого 2017 року не містить інформації про те, що договір позики є безпроцентним.

Щодо відмови суду у стягненні витрат на правову допомогу апелянт зазначає, що позивач подав до суду першої інстанції розрахунки витрат разом з доказами, зокрема, додав копію витягу договору про надання юридичних послуг, копію додаткової угоди, копію рахунку на оплату, копію акту надання послуг, копію листа з детальним описом наданих юридичних послуг та копію квитанції до прибуткового касового ордеру. Проте, суд безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу та не надав належної правової оцінки поданим позивачем доказам.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 також звернувся до суду з апеляційною скаргою, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено без встановлення обставин, що мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, а також неправильної оцінки доказів, які містяться в матеріалах справи, що призвело до неправильного визначення правовідносин між позивачем та відповідачем.

Посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано клопотання про залучення у якості свідка ОСОБА_5 та не враховано зміст переписки сторін у справі, яка здійснювалася за допомогою мобільного додатку «Viber».

Уважає, що вищевказана переписка підтверджує, що між сторонами була домовленість про спільну діяльність з метою одержання прибутку та його розподілу пропорційно вкладів, внесених у спільну діяльність.

На підставі викладеного просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

02 січня 2019 року відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив відмовити у задоволенні вимог його апеляційної скарги повністю.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2, своїх заперечень щодо змісту і вимог його апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

У судовому засіданні позивач та його представники апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав, проти апеляційної скарги відповідача заперечували та просили відхилити.

Відповідач свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги представника позивача заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов'язані з виконанням зобов'язання за договором позики, а у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання за договором позики у позивача виникло право на стягнення з боржника 3 % річних від простроченої суми боргу відповідно до статті 625 ЦК України. Щодо позовних вимог про стягнення 6 % за користування позикою суд виходив з того, що розписка не містить посилання на досягнення між сторонами згоди щодо сплати процентів за користування позикою, а зміст переписки позивача та відповідача, яка здійснювалася за допомогою мобільного додатку «Viber», не дає змоги встановити погодження між сторонами відсотків за користування позикою у розмірі 6 %. Судом також оцінено наявні в матеріалах справи докази сплачених позивачем судових витрат та постановлено стягнути з ОСОБА_2 9 535,26 грн. судового збору та 2 250 грн. витрат, пов'язаних з проведенням експертизи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 15.02.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США строком до 01.04.2017 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с.8). Згідно змісту розписки від 15.02.2017 року ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 позику у розмірі 60 000 доларів США. із зобов'язанням повернення.

Умови щодо розміру процентів та способу їх стягнення за користування позикою в розписці не зазначено.

З моменту укладання договору до дня звернення до суду відповідачем кошти не повернуто.

Висновком судового експерта КНДЕКЦ МВС України від 10.09.2018 року № 8-4/1273 підтверджено, що рукописний текст розписки ОСОБА_2 від 15.02.2017 року, виконаний ОСОБА_2, підпис від імені ОСОБА_2 у розписці ОСОБА_2 від 15.02.2017 року, виконаний ОСОБА_2 (т.2, а.с. 135-139).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов'язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов'язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно визначив правову природу розписки, у зв'язку з чим дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов'язані з виконанням зобов'язання за договором позики.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що між сторонами була домовленість про спільну діяльність з метою одержання прибутку та його розподілу пропорційно вкладів, внесених у спільну діяльність, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів та скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики, а переписка, здійснена за допомогою мобільного додатку «Viber», не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76-81 ЦПК України, який би підтверджував факт укладення між сторонами договору про спільну діяльність.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, не заслуговують на увагу суду і посилання ОСОБА_2 на ігнорування судом першої інстанції його заяви про виклик свідка, який міг підтвердити, що між позивачем та відповідачем була домовленість про спільну діяльність, а розписка була лише вкладом учасника у спільну діяльність грошовими коштами, з огляду на те, що дане питання було вирішено в судовому засіданні, яке відбулося 27 лютого 2018 року.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом установлено, що у змісті розписки не встановлено розмір процентів за користування позикою, тобто сторонами не було чітко визначено та погоджено в розписці певного розміру процентів, а тому колегія суддів уважає, що місцевий суд належним чином дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що переписка, здійснена за допомогою мобільного додатку «Viber» про встановлення процентів у розмірі 6 % за користування позикою не свідчить про те, що як позивач, так і відповідач досягли згоди саме про такі умови на момент укладення договору позики.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернені, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив, що вимога позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу у розуміння статті 625 ЦК України є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Окрім того, з матеріалів справи убачається, що представником позивача у судовому засіданні, яке відбулося 18 травня 2018 року, подано розрахунок витрат, понесених позивачем у справі, згідно якого судовий збір за подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову та заяви про збільшення позовних вимог склав 9 535,26 грн., витрати на проведення оцінки майна - 4 000 грн. та витрати на правову допомогу - 44 630 грн., а всього - 58 165,26 грн.

На підтвердження понесених витрат стороною позивача надано копію договору про оцінку майна № 259/17 від 01 грудня 2017 року, засвідчена копія рахунку-фактури № СФ-259/17 від 01 грудня 2017 року та платіжне доручення № 278 від 04 грудня 2018 року про оплату робіт за цим договором на суму 4 000 грн., що, як правильно зазначив місцевий суд, не було необхідним для розгляду даної справи та не мало відношення до предмету розгляду.

Так у справі міститься, копія витягу з договору про надання юридичних послуг № 105 від 11 серпня 2017 року, який укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Міжнародна юридична компанія «ГапоненкоРоман і Партнери» в особі президента Гапоненка Р.І. та копія Додаткової угоди від 10 квітня 2018 року до Договору № 105 від 11 серпня 2017 року, яка укладена між тими самими сторонами, а також копія акту про надання послуг від 10 квітня 2018 року № 11 із списком наданих послуг та зазначенням їх вартості, що загалом склало 44 600 грн., з яких судовий збір - 9 130 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що судовий збір, який згідно платіжного доручення № 233 від 17 серпня 2017 року, платіжного доручення № 232 17 серпня 2017 року, квитанції № N1CHB50876 від 11 січня 2018 року, платіжного доручення № 291 від 09 січня 2018 року та платіжного доручення № 304 від 06 лютого 2018 року, сплачений за подання позовної заяви, двох заяв про забезпечення позову, заяви про збільшення позовних вимог та заяви про видачу копії технічного запису судового засідання на загальну суму 9 535,26 грн., стягнуто судом з відповідача.

Витрати на загальну суму у 35 500 грн. відповідно до копії Акту виконаних робіт № 11 від 10 квітня 2018 року пов'язані з виконанням Договору про надання юридичних послуг № 105 від 11 серпня 2017 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу до вказаного договору його виконавцем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» в особі президента Гапоненка Р.І.

Однак, з матеріалів справи убачається, що послуги, зазначені в Акті від 10 квітня 2018 року № 11 надавались адвокатом ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 11 серпня 2017 року, та згодом на підставі договору № 13/4 від 13 квітня 2018 року про надання правової (правничої) допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, повноваження якого також підтверджені Ордером серії КВ № 700402, де зазначено, що він здійснює адвокатську діяльність індивідуально.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У випадку укладення клієнтом договору з юридичною особою представництво інтересів у суді здійснює працівник цієї юридичної особи. Користуючись правом, наданим цивільним законодавством, зокрема статтею 628 ЦК України, при укладенні договору сторони мають право укласти договір, у якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться в змішаному договорі, створивши таким чином договір, який міститиме умови договору про надання послуг і договору доручення. На підставі такого договору юридична особа (наприклад, юридична компанія) уповноважує на представництво інтересів клієнта в суді свого працівника (адвоката).

Отже, матеріалами справи встановлено, що договір про надання юридичних послуг № 105 від 11 серпня 2017 року, на підставі якого складався Акт про надання послуг від 10 квітня 2018 року № 11 та список наданих послуг, укладено з юридичною компанією, з якою адвокат ОСОБА_3 у трудових відносинах не перебував, оскільки відповідно до Ордеру здійснював адвокатську діяльність індивідуально, а отже, вищевказаний акт про надання послуг, підписаний, як виконавцем, Президентом ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» Гапоненком Р.І., а також квитанція до прибуткового касового ордеру № 3 про сплату 44 630 грн. на рахунок ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери», не підтверджують понесених позивачем витрат, пов'язаних з розглядом даної справи, оскільки з поданих документів неможливо встановити хто саме надавав правничу допомогу позивачу, на підставі якого договору діяли сторони, в якому обсязі надано юридичну допомогу та відповідно чим передбачений розмір витрат, понесених в рахунок оплати послуг адвоката.

Виходячи з викладеного, місцевий суд правильно встановив, що витрати на правову допомогу не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, позивач та відповідач реалізували свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростували належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції ані щодо визначення правовідносин за договором позики, ані щодо розміру суми заборгованості та його складових, ані щодо витрат на правничу допомогу.

При вирішенні спору місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи касаційної скарги повністю спростовуються встановленими судами обставинами справи і положеннями законодавства.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено 29 січня 2019 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай