КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №380/1128/17 головуючий у суді І інстанції: Косович Т.П.
провадження №22-ц/824/2624/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сержанюка А.С., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 31 січня 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 10200,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_3 належним чином зобов'язань за укладеним кредитним договором №б/н від 31 січня 2008 року не виконувала, у зв'язку із чим у останньої утворилася заборгованість.

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 107124,40 грн., а також судові витрати у розмірі 1606,87 грн.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року у позов АТ КБ «Приват Банк» задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. ОСОБА_3 вважає, що АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з пропуском строку позовної давності. Також ОСОБА_3 зазначила, що вона повідомлень про судові засідання та позовну заяву не отримувала, про розгляд справи не знала, а тому просить суд апеляційної інстанції застосувати строки позовної давності.

Позивач АТ КБ «Приват Банк» надав відзив на апеляційну скаргу суду апеляційної інстанції, у якому зазначив, що прострочена заборгованість почала виникати з 31 липня 2014 року, а тому строк позовної давності закінчився 01 серпня 2017 року. Крім того, АТ КБ «Приват Банк» вказав, що звернувся до суду із позовом 27 липня 2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором приєднання, у ОСОБА_3 наявна заборгованість за вказаним договором, і вказане підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а тому заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 31 січня 2008 року ОСОБА_3 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7-8-зворот).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_3 ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, та погодився з ними.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 10200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсоків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до змісту статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відтак, проаналізувавши наведені норми чинного законодавства у сфері договірних правовідносин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у анкеті-заяві. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.

Крім того, згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком ( п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором від 31 січня 2008 року, внаслідок чого, станом на 30 червня 2017 року, у останньої утворилася заборгованість у розмірі 107124,40 грн., яка включає в себе 10149,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 87947,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3450,00 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5077,35 грн. - штраф (процентна складова).

Встановлено, що розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань. ОСОБА_3 не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, і наведених норм законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд апеляційної інстанції доходить наступного.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Встановлено, що відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг (31 січня 2008 року), а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними, що засвідчив своїм підписом (а.с.7-зворот).

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.4-6), розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами становив, станом на 14 лютого 2008 року, 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, і діяв, ураховуючи зменшення відсоткової ставки, до 31 березня 2015 року.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, щодо розміру відсоткової ставки відповідачем заперечень не надано, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, з урахуванням законності зменшення відсоткової ставки банком у односторонньому порядку (ст.10561 ЦК України) та відсутності нарахувань по процентам за підвищеною відсотковою ставкою, апеляційний суд вважає, що заборгованість по процентам також підлягає стягненню.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по пені суд апеляційної інстанції доходить наступного.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз статей 266, 258 ЦК України дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку про те, що стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можливо лише у межах спеціальної позовної давності.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із позиціями Верховного Суду України (провадження №6-116цс13) та Верховного Суду (провадження №14-10цс18).

Відтак, стягненню з ОСОБА_3 підлягає пеня за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду.

Щодо стягнення з відповідача штрафів суд апеляційної інстанції доходить наступного.

Відповідно до положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Керуючись статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Разом з тим, при вирішенні даного спору, суд першої інстанції допустив порушення процесуальних прав відповідача, що полягали у неналежному повідомленні останнього про час і місце розгляду справи, про що свідчить відсутність у матеріалах даної цивільної справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень відповідачеві, розписок про повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи.

ОСОБА_3 подала до суду апеляційної інстанції письмову заяву в якій просить апеляційний суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Такого висновку про правильне застосування норм права дійшов Верховний Суд, виклавши його у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції для створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав, що є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін, вважає за можливе розглянути заяву ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності.

Так, як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем у справі (а.с.4-6), остання сума погашення за наданим кредитом була сплачена ОСОБА_3 13 червня 2014 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відтак, у спірних правовідносинах перебіг позовної давності почався 13 червня 2014 року, а тому, суд апеляційної інстанції вважає, що строк позовної давності сплив 14 червня 2017 року.

Разом з тим, позивач АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду із позовом 27 липня 2017 року, що підтверджується копією реєстру №8856045 (а.с.115), тобто поза межами строку позовної давності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що прострочена заборгованість почала виникати 31 липня 2014 року, і саме з цієї дати необхідно відраховувати строк позовної давності є безпідставними, оскільки у розрахунку позивач зазначає, що заборгованість виникла з 03 серпня 2008 року, і зазначена обставина підтверджується наявними у матеріалами справи доказами, зокрема, розрахунком заборгованості (а.с.4-6).

Крім того, суд апеляційної інстанції не бере до уваги надані позивачем довідку про видані картки (а.с.107), довідку про зміну кредитного ліміту (а.с.108), виписку по рахунках (а.с.109-114), оскільки вказані документи стосуються фізичної особи ОСОБА_6, яка не є учасником даної цивільної справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства КомерційнийБанк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «29» січня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко