Справа № 308/6539/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Чучки Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2017 року (у складі судді Бедьо В.І.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також виступає в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Ужгородської міської ради та Служба у справах дітей Ужгородського міськвиконкому, про захист права власності, визнання осіб такими, що не мають права на користування житлом, виселення із житлового приміщення та зняття із реєстрації за місцем проживання,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що не мають право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виселити з указаної квартири та зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради зняти їх із реєстрації за вказаною адресою. Позов обґрунтовано тим, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, він тривалий час позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки там проживає його рідна сестра ОСОБА_3 , зі сторонньою особою ОСОБА_7 , які не пускають його у власну квартиру, самовільно замінили замки вхідних дверей і погрожують фізичною розправою, що позбавляє позивача права вільного доступу до своєї власності, особистих речей, меблів та інших предметів домашнього вжитку. Вказує, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровані у належній позивачу квартирі всупереч його волі і не бажають знятися із реєстраційного обліку з указаної позивачем адреси у добровільному порядку. Посилаючись на порушення його законних прав та інтересів у праві вільного користування і розпорядження належним йому нерухомим майном, просив позов задовольнити. У процесі судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги та остаточно просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 такими, що не мають право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з указаної квартири; зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради зняти таких із указаного місяця реєстрації. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.12.2017р. позов задоволено частково: визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; виселено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; знято ОСОБА_6 із реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. На це рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та в частині прийняття судом рішення щодо вимог, які ним не заявлялися, і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки він ставив питання про визнання осіб, такими, що втратили право на проживання. Також суд не дав належної оцінки доводам щодо порушення його прав як власника квартири. Не дав суд належної оцінки щодо виселення відповідача ОСОБА_3 із підстав, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР. Ним подано достатньо доказів того, що відповідачі вчиняють щодо нього протиправні дії, висловлюються нецензурно, погрожують фізичною розправою, зіпсували жиле приміщення. Щодо реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 у спірній квартирі, то він як власник квартири згоди на це не давав, а висновок суду про правомірність реєстрації дитини за місцем реєстрації матері є помилковим. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 підтримала доводи апелянта, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що така підлягає частковому задоволенню із наступних мотивів. Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Встановлено, що згідно з договором дарування квартири від 18.12.2002р., посвідченим приватним нотаріусом Гудковою Н.В., ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.7). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.06.2015р. ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.9). Згідно зі свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 від 11.12.2008р. ОСОБА_9 змінив прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с.8). Відповідно до довідки ЖБК «Луч» від 09.10.2016р. за № 458 у квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані та проживають ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_3 (сестра), її неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а зареєстрованими та не проживаючими значаться ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (мати) (а.с.50). Згідно з довідкою ЖБК «Луч» від 09.10.2016р. за № 460 ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 проживає і зареєстрована з 1986 року, а її син ОСОБА_4 , з липня 2006 року, який зареєстрований за місцем проживання матері (а.с.52). Із копії паспорту ОСОБА_2 (а.с.26) вбачається, що останній зареєстрований у спірній квартирі з 01.04.1986р. Згідно з довідкою Тарновецької сільською радою Ужгородського району № 909 від 04.10.2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 фактично проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.56) Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що в спірній квартирі проживають члени однієї родини. Суд послався на те, що відповідно до ст.ст. 156, 157 ЖК УРСР припинення сімейних відносин не є підставою для виселення колишніх членів сім`ї власника, а їх виселення можливе за наявності обставин, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, чого не встановлено. Однак, із цими висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Суд першої інстанції вказаних норм матеріального права не врахував належним чином. При цьому суд помилково ототожнив поняття «членів однієї родини» та «членів однієї сім`ї», які не є тотожними. В даному випадку матеріали справи не містять доказів того, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є членами однієї сім`ї. Зокрема, з матеріалів справи не вбачається, що зазначені особи спільно проживають, пов`язані спільним побутом чи мають взаємні права та обов`язки (ст. 3 СК України). Навпаки, ОСОБА_1 проживає за іншою адресою і між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наявні неприязні відносини, що підтверджується численними зверненнями до органів внутрішніх справ. Також матеріали справи не свідчать, що станом на укладення договору дарування від 18.12.2002р., на підставі якого ОСОБА_1 (який на той час уже досяг повноліття) став одноособовим власником квартири, відносини між ним і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали сімейний характер. За таких обставин відсутні підстави вважати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 колишніми членами сім`ї власника ОСОБА_1 . З огляду на викладене, суд помилково послався не неможливість виселення відповідачів як колишніх членів сім`ї власника. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є і не були членами сім`ї власника спірної квартири, право користування спірним жилим приміщенням припинилося у них після укладення договору дарування, унаслідок чого вони втратили право користування цим нерухомим майном, то вони підлягають виселенню. Щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , то такий зареєстрований у спірній квартирі за місцем проживання матері, яка на той момент фактично втратила право на користування житлом, а тому таке вселення та проживання у спірній квартирі також не може вважатися правомірним. Отже, на думку колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що не мають права на користування житлом та їх виселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про зобов`язання зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із реєстрації місця проживання, то судове рішення саме по собі є підставою для скасування реєстрації місця проживання відповідачем органом місцевого самоврядування. Тобто такі вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. Доводи апеляційної скарги про порушення судом принципу диспозитивності цивільного процесу не заслуговують на увагу з таких мотивів. Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порушення принципу диспозитивності позивач убачає у тому, що ним у прохальній частині позовної заяви ставилося питання про визнання осіб такими, що не мають права на користування житлом. Натомість суд, в частині задоволених вимог визнав ОСОБА_5 та ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житлом. Із цього приводу колегія суддів зазначає, що приписи ст. 13 ЦПК України не зобов`язують суд вирішувати цивільні справи у точній відповідності до прохальної частини позовної заяви. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У нашому випадку позивач звернувся до суду як новий власник квартири із негаторним позовом до осіб, які зареєстровані та проживають у такій квартирі та були вселені до спірної квартири за попереднього власника (тобто мали право на користування таким житлом). Оскільки внаслідок припинення права власності попереднього власника право користування житлом у вказаних осіб припинилося, то суд правильно визнав їх саме такими, що втратили право на користування житлом, що відповідає змісту позову та є належним способом захисту в такому випадку. Зазначення позивачем у прохальній частині позовної заяви вимоги про визнання осіб такими, що не мають права на користування житлом не в повній мірі відповідає належному способу у спірних правовідносинах. А відтак, суд, ухвалюючи рішення у частині задоволених позовних вимог, не порушив принципу диспозитивності цивільного процесу. Доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на неправильному розумінні норм процесуального права та підлягають відхиленню. Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги таку належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити. Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України,

постановив:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житлом та їх виселення.

3.Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування квартирою за адресою:

АДРЕСА_4 .Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1

5.У решті рішення суду залишити без змін.

6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

7.Повне судове рішення складено 06 вересня 2019 року.

Судді: