КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№22-ц/824/9108/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/3929/19

04 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Желепи О.В.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Осаулова А.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України про стягнення заробітної плати та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

25 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України про стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працює у Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України з 02.10.2006 року, на посаді сестри медичної старшої інфекційного діагностичного боксованого відділення з 01.11.2006 року по теперішній час.

Вказувала на те, що відповідачем з квітня 2018 року порушуються вимоги діючого законодавства щодо виплати заробітної плати в обсягах, встановлених трудовим договором. У відповідності до наказу № 92-к від 28.03.2018 позивача було відсторонено від роботи з 28.03.2018 року на підставі ст. 46 КЗпП України. Разом з тим, жодних дій, визначених у вказаній статті, нею не вчинялося, а в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні її не було відсторонено слідчим суддею від посади. У відповідності до витягу з наказу № 202-к від 09.07.2018 року, її було поновлено на посаді з 10.07.2018 року.

Стверджувала, що за період з 28.03.2018 року по 09.07.2018 року вона виконувала посадові обов`язки у відповідності до посадової інструкції, але за вказаний період заробітної плати вона не отримувала, а за 2018 рік отримала зменшену заробітну плату від її середнього заробітку.

Вказувала на те, що винними діями відповідача, їй було завдано моральну шкоду, яка виявилася у позбавленні її винагороди за працю та призвела до моральних страждань. Так, позивач втратила душевний спокій, у неї погіршилося здоров`я, вона позичала грошові кошти для свого існування, що принижувало її гідність та створювало додаткові моральні страждання. Також позивач зверталась за отриманням медичної допомоги, з огляду на погіршення здоров`я та захворіла внаслідок хвилювань та невизначеності, внаслідок неправомірного наказу Головного лікаря № 92-к від 28.03.2018 про відсторонення від роботи, з 18.05.2018 по 23.05.2018 року перебувала на лікарняному. Глибину страждання також підсилював факт усвідомлення не отримання винагороди за працю, оскільки позивач має 29 років трудового стажу за медичним фахом, подяку, що підсилювало усвідомлення несправедливості та свавілля з боку відповідача.

Посилаючись на наведене, позивачка просила стягнути з Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 94 272,09 грн. заборгованості по заробітній платі, 15 000 грн. моральної шкоди, 5 000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України про стягнення заробітної плати та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 59 002,08 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.

Стягнуто з Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» на користь держави судовий збір в розмірі 704,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Національна дитяча спеціалізована лікарня «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.04.2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення коштів заробітної плати в сумі 24 248,41 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження такої шкоди позивачем надано до суду не було. При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, не урахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), тяжкість вимушених змін позивача у її життєвих стосунках.

Вказувала на те, що у позовній заяві позивачем зазначено, що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи складає 0 грн., тому суд першої інстанції безпідставно стягнув 2000 грн. на відшкодування позивачу витрат на правову допомогу.

Крім того, вказувала на те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», не взято до уваги розрахунок середньоденної заробітної плати позивача та пояснення відповідача. Так, визначаючи заробітну плату, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за квітень, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 59002,28 грн., так як заробітна плата за квітень, травень та червень має становити 43 916,07 грн., оскільки за лютий 2018 року позивачка отримала заробітну плату у розмірі 13 968,01 грн., за березень 2018 року - 8 892,25 грн., загальна сума робочих днів за 2 місяця складає 38 діб, а за квітень, травень, червень - 73 робочих днів (13 968,01+8892,25 = 22860,26:38=601,59 * 73= 43 916,07 грн.). При цьому зазначала, що на виконання рішення суду першої інстанції апелянтом сплачено суму платежу за один місяць у розмірі 19 667,66 грн., а тому сума що підлягає стягненню на користь позивача по заробітній платі становить 24 248,41 грн. (43 916,07-19 667,66).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України Ларін В.В. повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Оберемко Р.А. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 02.10.2006 року ОСОБА_1 працювала у Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України на посаді медсестри інфекційного діагностичного боксованого відділення, а з 01.11.2006 року по теперішній час працює на посаді старшої медичної сестри інфекційного діагностичного боксованого відділення; з 01.02.2013 року у зв`язку зі змінами, внесеними до класифікатора професій, назву професії старша медична сестра змінено на сестра медична старша, про що містяться відповідні записи у трудовій книжці.

У відповідності до наказу від 28.03.2018 р. № 92-к «Про відсторонення від посади працівників лікарні», ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 28.03.2018 року на період проведення слідчих дій без збереження заробітної плати.

Як вбачається із витягу з наказу № 202-к від 09.07.2018 року Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит», ОСОБА_1 було поновлено на посаді сестри медичної старшої інфекційного діагностичного боксованого відділення з 10.07.2018 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 59 002,98 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачка за період її відсторонення продовжувала виходити на роботу та виконувати свої службові обов`язки, проте за період з квітня по червень 2018 року заробітну плату не отримувала, а тому позовна вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати є обґрунтованою. Визначаючи розмір заробітної плати, що підлягає стягненню, суд першої інстанції, дійшов висновку, що середньоденний розмір заробітної плати за лютий та березень становить 808,26 грн., а кількість днів робочих днів за період з квітня по червень 73, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 59 002,98 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення 3 000 грн., виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, при цьому врахувавши глибину і тривалість моральних страждань, а також обсяги докладання зусиль для відновлення прав і свобод внаслідок неправомірних дій відповідача. Стягуючи витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., суд першої інстанції врахував, що звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати носить масовий характер, а тому послуги адвоката за даною категорією справ є стандартними послугами і тому не потребують великих професійних затрат, у зв`язку з чим наявні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 2000 грн.

Проте з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів повністю погодитися не може, з огляду на таке.

За приписами ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

09.07.2018 р. відповідачем було винесено наказ № 202-к відповідно до якого ОСОБА_1 було поновлено на посаді.

Представником відповідача не заперечується та обставина, що рішення щодо відсторонення позивача на посаді було прийнято виключно з повідомлення щодо досудового розслідування кримінального провадження та суспільним резонансом події, що є предметом розслідування.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, не було встановлено обставин, що в межах досудового розслідування будь - якого кримінального провадження, відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України, приймалось рішення про відсторонення ОСОБА_1 від посади старшої медичної сестри.

Дана обставина також не оспорювалась відповідачем .

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, відповідно до положень ст. 233 КЗпП України.

Приписами ч.ч.1,6 ст. 43 Конституції України визначено, що Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

З матеріалів справи вбачається, та не оспорювалося відповідачем, що ОСОБА_1 , не дивлячись на наказ № 92-к від 28.03.2108 р. продовжувала виконувати свої обов`язки, проте, не отримувала заробітну плату.

Перебування позивача на робочому місці підтверджується табелями обліку робочого часу та визнано представниками відповідача під час розгляду справи.

Дійшовши вірного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати за квітень, травень, червень 2018 року, суд першої інстанції не врахував, що розрахунок належної до стягнення суми повинен здійснюватися у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, що призвело до обрахунку і стягнення на користь позивача неправильної суми заробітної плати, а тому доводи апеляційної скарги про неправильність здійсненого судом розрахунку заробітної плати, є обгрунтованими, з огляду на таке.

У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що в випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. б) абзацу першого пункту 4 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до абзацу другогу пункту 4 розділу ІІІ Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Як вбачається з довідки від 14.01.2019 року, останні два місяці роботи позивача є лютий 2018 року та березень 2018 року, зарплата нарахована за них відповідачем становить 13 968,01 грн. - за лютий, 20 601,95 грн. (8 892,25 грн. - заробітна плата; 7 853,70 грн. - відпустка; 3 856,00 - матеріальна допомога)- за березень.

Враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, колегія суддів приходить до висновку, що для обрахунку середньої заробітної плати необхідно враховувати заробітну плату за лютий у розмірі 13 968,01 грн. та заробітну плату за березень у розмірі 8 892,25 грн. (відпустка у розмірі 7 853,7 грн. та матеріальна допомога у розмірі 3 856,00 грн. не враховується). У лютому та березні 2018 року було 38 робочих днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 601,59 грн. (13 968,01+8892,25=22 860,26 грн.: 38 = 601,59).

За квітень, травень та червень 2018 року всього було 73 робочих дні, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 43 916,07 грн. (601,59 грн.*73).

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі, що на виконання рішення суду першої інстанції відповідачем було сплачену суму платежу за один місяць у розмірі 19 667,66 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню 24 248,41 грн., оскільки вказана сума була сплачена відповідачем після ухвалення рішення судом першої інстанції, а апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що сплачена відповідачем сума у розмірі 19 667,66 грн. має бути врахована під час виконання судового рішення.

Враховуючи визначений порядок розрахунку середньомісячної заробітної плати, виходячи з доходу позивача за останні 2 місяців роботи, що передували виплаті заробітної плати, кількості робочих днів за два останні місця роботи, та кількості робочих днів, за які не виплачено заробітну плату, колегія суддів приходить до висновку, що з Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 43 916,07 грн. заборгованості по заробітній платі.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, не урахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), тяжкість вимушених змін позивача у її життєвих стосунках,колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Зважаючи на порушення відповідачем прав ОСОБА_1 щодо виплати заробітної плати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено позивачу роботодавцем.

Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд першої інстанції вірно виходив з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на відновлення життєвих зв`язків, а тому обґрунтовано вважав достатньою компенсацією суму у розмірі 3 000,00 грн.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України.

В свою чергу ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Представник позивача просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Заїченко проти України»).

Так, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, суду було надано договір про надання правової допомоги від 15 січня 2019 року, додаткову угоду від 24.01.2019 року до договору про надання правової допомоги від 15.01.2019 року, акт наданих послуг від 24.01.2019 року на квитанцію до прибуткового касового ордеру № 23 від 24.01.2019 року на суму 5000 грн.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, доведеності та обґрунтованості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» МОЗ України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст.ст. 137,141, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року в частині стягнення заробітної плати змінити.

Стягнути з Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» Міністерства охорони здоров`я України ( , м. Київ, вул.. В. Чорновола, 28/1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 43 916,07 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року

Головуючий: Судді: