ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» січня 2019 року

м. Харків

справа № 639/4243/17-ц

провадження № 22ц/818/1060/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Кіся П.В.,

за участю секретаря Ігнатової Т.В.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року в складі судді Пашнєва В.Г.,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року, винесеної суддею Івановою І.В. із порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника та відшкодування нанесеної шкоди та просила визнати незаконною (недійсною) ухвалу судді Іванової І.В. від 06 липня 2017 року, яка утримує ознаки нікчемного правочину із корупційною складовою у мотивувальній та резолютивній частині щодо форми антикорупційної заяви через порушення суддею Івановою І.В. положень підпункту 3 пункту 1 статті 28 антикорупційного закону, рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп, частини 1 статті 55, частини 2 статті 124 Конституції України, статей 65, 67, 68 антикорупційного закону; відшкодувати нанесену заявнику суддею Івановою І.В. моральну та матеріальну шкоду через створені нею корупційні перешкоди у доступі до правосуддя із ознаками корупційного порушення та порушення, пов'язаного з корупцією у сумі 50 000,00 грн. із подальшим регресом із винної особи відповідно до статей 65, 67, 68 антикорупційного закону; поновити порушене суддею Івановою І.В. конституційне право заявника на доступ до правосуддя, гарантоване Конституцією та рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп, розглянути антикорупційну заяву від 14 червня 2017 року належним суддею після визначення територіальної підсудності; повідомити відповідно до вимог статті 67 антикорупційного закону спеціальні органи, уповноважені на боротьбу із корупцією - Національну поліцію, прокуратуру, Національну агенцію про запобігання корупції, Раду суддів України про винесення суддею Івановою І.В. незаконних (недійсних) ухвал за умови існування у неї встановлених антикорупційним законом заборон та обмежень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 - закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила визнати ухвалу такою, що має ознаки забороненої прямої дискримінації права громадянина на захист у неупередженому та справедливому суді від корупційних порушень та порушень, пов'язаних з корупцією; вчинити позитивні дії - скасувати дискримінаційну ухвалу та постановити ухвалу про необхідність розгляду антикорупційної заяви у справедливому та неупередженому суді у розумні строки з урахуванням імперативності вимог щодо вчинення дій, передбачених частиною 2 статті 35, 65, 67, 68 антикорупційного закону для посадових осіб, зазначених у антикорупційній заяві згідно доданих заявником до антикорупційної заяви доказів; зобов'язати відшкодувати нанесену заявнику - викривачу корупційних порушень та порушень, пов'язаних із корупцією, моральну шкоду через пряму дискримінацію та утиск її конституційних прав суддею Пашнєвим В.Г. через безпідставне закриття провадження по розгляду антикорупційної заяви у сумі 10 000,00 грн. відповідно до статей 14, 15 антидискримінаційного закону.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що антикорупційна заява, подана на особу, що є суб'єктом дії статті 3 антикорупційного закону підлягає розгляду у суді відповідно до частини 2 статті 35, статей 65, 67, 68 антикорупційного закону та передбачає визнання судом незаконним (недійсним) документу або правочину, вчиненого із порушенням заборон та обмежень, встановлених антикорупційним законом та компенсацією моральної шкоди потерпілій особі із подальшим регресом особою, що винесла рішення або вчинила дії чи бездіяльність через корупційне порушення та порушення, пов'язане із корупцією, якщо вона є особою, що підпадає під дію статті 3 антикорупційного закону; що відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, не допускається; що оскаржувана ухвала демонструє пряму дискримінацію щодо дотримання судом вимог статей 67, 68 антикорупційного закону та містить в тексті самоправні висновки судді по виконанню норм антикорупційного закону державними інституціями всупереч положенням статті 19 Конституції України; що нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог антикорупційного законодавства підлягають скасуванню або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку та існує відповідна судова практика; що оскаржувана ухвала містить ознаки пособництва у дискримінації та штучного утиску конституційних прав заявника на захист у суді порушених прав; що закриття провадження є свавіллям за умов відсутності юридичної визначеності процесуального порядку щодо розгляду антикорупційних заяв.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у провадженні суду перебуває заява ОСОБА_1 про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року, винесеної суддею Івановою І.В. із порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника та відшкодування нанесеної шкоди.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що суддя Іванова І.В., знаходячись у неврегульованому реальному конфлікті інтересів із заявником, розглядала її заяву від 19 червня 2017 року про поновлення порушеного права, відшкодування шкоди, нанесеної корупційним порушенням посадовою особою Жовтневого районного суду ОСОБА_2 на підставі статей 28, 65, 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року, чим порушила заборону та обмеження, встановлені для суб'єктів дії статті 3 антикорупційного закону на вчинення дій та прийняття рішень за умови існування реального конфлікту інтересів, винесла ухвалу від 06 липня 2017 року, чим скоїла адміністративне правопорушення за ознакою статті 172-7 КУпАП.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за її заявою.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та справу передано на новий розгляд.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_1 повернуто в зв'язку з невиконанням вимог ухвали від 12 жовтня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2017 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та справу спрямовано для визначення підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року визначено підсудність справи за заявою ОСОБА_1

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху та заявнику надано строк для уточнення своїх вимог.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 повернуто.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2018 року вказану ухвалу скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Ленінського районного суду від 19 березня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, яку ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року скасовано та справу повернуто для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 - закрито.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, яке закріплено в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, указавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У статті 1 Конституції Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов'язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних і справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплено як основоположні принципи в Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов'язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

Головним обов'язком держави, згідно зі статтею 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Згідно тлумачення, наданого у Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі № 15-рп/2002 право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначив Конституційний Суд України, держава, виконуючи свій головний обов'язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Завданнями цивільного судочинства, за змістом статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства); по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилається на порушення суддею Жовтневого районного суду м. Харкова Івановою І.В. вимог Закону України «Про запобігання корупції» та зазначає, що заява подана у порядку цього Закону.

Закон України «Про запобігання корупції» не визначає форми, у якій має бути подана відповідна заява.

Згідно вимог частини 10 статті 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Крім того, як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо відшкодування шкоди.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Відповідно до частини п'ятої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

При цьому суд як орган, що здійснює правосуддя не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.

Належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Такий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс17 і підстав для відступлення від цієї позиції Верховним Судом не встановлено.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 454/3206/16-ц (провадження № 61-18195св18) та у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 454/1987/16-ц (провадження № 61-31033св18).

Постановляючи оскаржувану ухвалу та фактично розглянувши заяву ОСОБА_1 по суті, суд першої інстанції помилково закрив провадження у справі та не вказав, до якого суду повинна звернутись ОСОБА_1, якщо позовні вимоги стосуються відшкодування шкоди.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини та вимоги чинного законодавства, виходячи з змісту заяви ОСОБА_1, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Інші питання, викладені в апеляційній скарзі, вирішуються при ухваленні судового рішення по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст.374, ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

П.В. Кісь

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.