РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/16522/18

Провадження № 22-ц/4815/742/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання: Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах

та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні

відповідача - Відділ опіки та піклування служби у справах дітей

Рівненського міськвиконкому,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Поліщук Ольги Василівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2019 року у складі судді Галінської В.В., ухвалене в м. Рівне об 10 год. 28 хв., повний текст якого складено 22.03.2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Відділ опіки та піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказував, що йому на підставі договору купівлі - продажу від 12.11.2007 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , ще до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 Станом на сьогоднішній день в спірній квартирі зареєстровані громадяни: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - дружина; ОСОБА_3 - донька; ОСОБА_5 - донька; ОСОБА_3 - син; ОСОБА_2 - колишня дружина. Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в житловому приміщенні понад один рік. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. У 2012 році між ним та ОСОБА_2 розірвано шлюб згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області. З 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають в АР Крим. Вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав. З наведених підстав просив визнати ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2019 року вказаний позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його власністю - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_2 - адвокат Поліщук О.В. оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що при розірванні шлюбу між позивачем та відповідачкою існувала домовленість про те, що відповідачі будуть мати місце реєстрації у квартирі позивача, і останній зобов`язувався надати дитині можливість стабільного користування житлом, оскільки зняття відповідачів з реєстрації стане наслідком обмеження реалізації конституційного права на житло. Зазначені в оскаржуваному рішенні аргументи суду про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у м. Севастополі, де дитина навчається в Державній бюджетній загальноосвітній школі «Освітній центр «Бухта Козача» у 3-А класі, і тому вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, не узгоджуються із вимогами діючого законодавства. Покликається на практику Верховного Суду, відповідно до якої, розірвання шлюбу між батьками дитини є поважною причиною непроживання дитини у спірному житлі і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. Судом не враховано, що діти є окремою категорією користувачів житла, що мають підвищений правовий захист своїх прав на користування приміщеннями, оскільки не мають необхідної дієздатності для самостійного представництва та захисту своїх прав. ОСОБА_2 разом з дитиною не мають іншого житла, яке б належало останнім на праві власності, відповідачі є громадянами України, які на даний час перебувають на її тимчасово окупованій території - Автономній Республіці Крим, та в подальшому бажають мати постійне місце реєстрації на території України, оскільки під час літніх та сезонних канікул ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у м. Рівне, де дитина відвідує різноманітні гуртки, проходить необхідне лікування, займається з репетиторами тощо, тобто веде активне соціальне життя на території України. Звертає увагу на відсутність доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності або право постійного користування іншим житлом. Доводить, що користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені в судовому рішенні підстави визнання такою, що втратила право користування житлом у зв`язку з не проживанням у ньому на дитину не поширюються. Додає, що несплата дитиною коштів за користування комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивач не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини, однак з такою вимогою позивач до відповідачів не звертався. Акцентує увагу на тому, що відповідачі не користуються спірною квартирою не за власним бажанням, а в силу сімейних обставин між сторонами їхній виїзд був вимушений. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові, а також здійснити розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення місцевого суду - залишенню без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 листопада 2007 року, зареєстрованим у реєстрі за № 3906 (6-7) та Витягом КП РМБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 грудня 2007 року за реєстраційним номером 4779456, номером запису 124-16594 в книзі №64 (а.с.5).

У даній квартирі зареєстровані дочка позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 19.03.2013р., та колишня дружина позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19.03.2013р..

Цивільним законодавством передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.ст. 316, 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Принцип непорушності права власності закріплений також у статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб і будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Гарантований державою принцип непорушності права власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, і будучи зареєстрованими в помешканні, не сплачують комунальних платежів, не несуть витрат з утримання житла, що в свою чергу спричиняє йому незручності та перешкоди у користуванні квартирою.

Судом встановлено, що 15 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений попередній договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , у п.6.2 якого зазначено, що нотаріальне посвідчення цього договору здійснюється лише після зняття у встановленому законом порядку з реєстрації усіх осіб, що зареєстровані в квартирі.

Позивач ОСОБА_1 знятий з реєстрації у спірній квартирі з 12.03.2019 року, що підтверджується відповідною відміткою в його паспорті (а.с. 113).

Відповідачі не бажають добровільно знятися з реєстрації у спірній квартирі, мотивуючи свою відмову порушенням інтересів неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 .

Дійсно, пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За положеннями ст.ст. 3, 176 СК України, 405 ЦК України, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном незалежно від фактичного стану сімейних відносин.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Як встановлено судом та визнано сторонами, дочка сторін ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 , проживають в АР Крим з 2013 року і по даний час.

Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію по місцю перебування № 323 від 05 лютого 2018 року, ОСОБА_2 зареєстрована за місцем перебування за адресою: АДРЕСА_2 на строк з 05.02.2018р. по 02.02.2010р..

Зазначене свідоцтво містить посилання на паспорт ОСОБА_2 - громадянки Російської Федерації серії НОМЕР_1 , виданий 12.02.2016р. відділом УФМС Росії по м.Москва по р-ну АДРЕСА_3 , що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі є громадянами України та їх проживання в АР Крим має тимчасовий вимушений характер.

Згідно довідки Державного бюджетного загальноосвітнього закладу м. Севастополя «Освітній центр «Бухта ІНФОРМАЦІЯ_3 », ОСОБА_3 навчається в А класі цього закладу з 01.09.2017р. і по час видачі довідки - 24.07.2019р..

Наведені обставини вказують на те, що дочка сторін проживає постійно зі своєю матір`ю за місцем реєстрації останньої в м. Севастополі (АР Крим), а відтак не користується спірною квартирою та не проживає в ній. Реєстрація відповідачів у спірній квартирі чинить суттєві перешкоди позивачу у реалізації його прав власника, які підлягають захисту в судовому порядку.

Покликання апеляційної скарги на висновок органу опіки і піклування, яким визнано недоцільним зняття малолітньої ОСОБА_3 з реєстраційного обліку у спірній квартирі, то апеляційним судом вони оцінюються критично.

Так, відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду і оцінюється останнім в сукупності з іншими доводами.

Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.03.2019 №08-481 складено без обстеження умов проживання дитини, не містить жодних фактичних доказів та посилань на обставини, якими обґрунтовує свою позицію про недоцільність зняття дитини з реєстрації у спірному помешканні.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що інтереси дитини, яка не проживає у спірній квартирі з 2013 року, не має у ній свого спального місця, особистих речей тощо, а проживає з матір`ю, яка добровільно змінила місце проживання, не порушуються у зв`язку із зняттям її з реєстрації у спірній квартирі.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Поліщук Ольги Василівни залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Шимків С. С.

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.