ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.,

За участю секретаря судового засідання : Діхтяр Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, про примусове виселення з житлового приміщення

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2018 року, ухвалене без участі сторін під головуванням судді Материнко М.О., -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

26 грудня 2017 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із вказаним позовом, у якому прохав суд виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у сумі 1 600,00 грн.

Підстави позову вмотивовував тим, що 09 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого згідно з рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 09.03.2010 р. є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»; Позикодавець, Банк) та відповідачем ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 710/0074/17.1-Ф (Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 51 400,00 євро.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 09 липня 2008 року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки № 710/0074/1, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира № 1(один) що складається з 2 кімнат, загальною площею 55,60 (п'ятдесят п'ять цілих шістдесят сотих) метрів квадратних та житловою площею 31,00 (тридцять один цілих) метрів квадратних, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що у зв'язку з неналежним виконанням Позичальником своїх кредитних зобов'язань, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 червня 2014 року в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки; рішення набрало законної сили, на виконання якого Банком було отримано виконавчий лист. Разом з тим Банк має перешкоди у його виконанні, оскільки Банку стало відомо, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі. Банк, як Іпотекодержатель, не надавав згоду на реєстрацію відповідачів у квартирі, що є предметом іпотеки. Заборгованість за кредитним договором залишається не виплаченою, право користування вказаною квартирою виникло у неповнолітнього відповідача ОСОБА_4 після укладення Договору іпотеки, наявність зареєстрованих осіб (відповідачів) унеможливлює реалізацію Банком предмета іпотеки в рахунок погашення боргу.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2018 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, про примусове виселення з житлового приміщення - відмовлено в повному обсязі.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодився позивач ПАТ «Укрсоцбанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що суд не взяв до уваги судову практику вирішення таких спорів, а також той факт, що наявне судове рішення, яке набрало законної сили, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, і яке є загальнообов'язкоим до виконання.

У обгрунтування цього апелянт посилається на положення преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії», у який суд вказував на те, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Апелянт зазначає, що згідно ч.2 ст. 3 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що 09 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого згідно з рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 09 березня 2010 року є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»; Позикодавець, Банк) та відповідачем ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 710/0074/17.1-Ф (Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 51 400,00 євро з кінцевим терміном повернення до 08 липня 2023 року. Кредит наданий на поточні потреби.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 09 липня 2008 року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки № 710/0074/1, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира № 1(один) що складається з 2 кімнат, загальною площею 55,60 (п'ятдесят п'ять цілих шістдесят сотих) метрів квадратних та житловою площею 31,00 (тридцять один цілих) метрів квадратних, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належала іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору міни від 29.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Чернецькою І.П. за номером 663.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 червня 2014 року, що набрало законної сили 08.09.2014 р., у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 710/0074/17.1-Ф від 09 липня 2008 року, в межах суми заборгованості, яка станом на 03 грудня 2013 року становить 82516,94 євро та пені в сумі 67850,21 грн. (еквівалент у валюті кредиту - 6271,21 євро), з яких: сума заборгованості за кредитом - 49972,04 євро, сума заборгованості за відсотками - 32544,90 євро, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 23100,78 грн. (еквівалент у валюті кредиту 2135,14 Євро), розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 44749,43 грн. (еквівалент у валюті кредиту 4136,07 Євро); та окремо суму судового збору - 3564,00 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору міни від 29.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Чернецькою І.П. за номером в нотаріальному реєстрі 663, право власності на яке зареєстровано КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 02.06.2008 року, згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19037688, за номером запису 16257 в книзі №118, реєстраційний номером 22107346, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, з початковою ціною реалізації встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Також встановленим є факт того, що предмет іпотеки - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, придбана не за рахунок отриманих Іпотекодавцем згідно вказаного кредитного договору коштів.

З довідки про реєстрацію та склад сім'ї № 5102 від 23 жовтня 2017 року, виданою КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, встановлено, що у вказаній квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстровані:

- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, - власник - з 01.08.2008 р.;

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,- чоловік - з 30.10.2013 р.;

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, - син - з 01.08.2008 р.

Відповідно до довідок Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради від 04 січня 2018 року, отриманих на запит суду, місце реєстрації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою : АДРЕСА_1 - підтверджено. Однак, згідно з відповіддю, відомості щодо зареєстрованого місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за наявними обліками Реєстру - відсутні.

З урахуванням цього, суд дійшов вірного висновку з приводу того, що відомості позивача про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_4 в іпотечній квартирі не знайшли свого підтвердження. Відсутність реєстрації особи за адресою не свідчить про те, що вона фактично не проживає за вказаною адресою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що виселення відповідачів має здійснюватися з наданням іншого житлового приміщення, оскільки відсутні докази про наявність у них іншого постійного жилого приміщення.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Закону України «Про іптеку» та нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Таку правову позицію підтвердила і Велика палата ВС у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про те, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України та Верховного Суду при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Доводи апелянта в тій частині, що є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке підлягає виконанню і не може бути поставлене під сумнів, не превалюють над конституційними гарантіями та суспільною цінністю забезпечення прав громадян на житло.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Судами встановлено факт порушення прав позивача, як іпотекодержателя, захист та відновлення яких можливо лише за умови виселення відповідачів з наданням іншого житлового приміщення.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2018 року.

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов'язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2018 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: С.А. Гальонкін Л.М. Хіль