ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 618/95/19 Головуючий суддя І інстанції Бунін Є. О.
Провадження № 22-ц/818/3539/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді доповідача): Яцини В.Б.,

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області на рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 20 березня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Буніна Є.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

01 лютого 2019 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 2002 року вона добросовісно почала користуватися чужим майном, яке залишилося після розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк» Дворічанського району Харківської області (надалі КСП «Маяк»), а саме нежитловим приміщенням (колишня баня), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, КСП «Маяк» було ліквідовано і правонаступників не мало, будь-які правовстановлюючі документи на вказане нежитлове приміщення були відсутні, будь-які договори на користування ним не укладалися, а позивач була членом КСП «Маяк», тому вона впевнено вважала, що має право користуватися вказаним приміщенням для власних потреб. Факт її добросовісного, відкритого, безперервного володіння чужим майном полягає в тому, що вона сімнадцять років не приховувала, що вказане майно знаходиться в її володінні, ОСОБА_1 постійно користувалася даним приміщенням, підтримувала його в належному технічному стані, замінила вікна та двері, забезпечує охорону.

Представник позивача за довіреністю адвокат Рябоконь В. А. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справу в його відсутність.

Представник відповідача Тавільжанський сільський голова Дворічанського району Харківської області ОСОБА_3 М ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, не заперечує проти їх задоволення, просив справу розглянути за відсутності представника сільської ради.

Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 20 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на будівлю бані з навісом, літ. Аа, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до технічного паспорта комунального підприємства «Дворічанське бюро технічної інвентаризації» від 28 березня 2018 року та інформаційної довідки № 50 від 28 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу. просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки його прийнято з порушенням норм матеріального (ст.ст. 3, 318, 321, 344 ЦК України) та процесуального (ст.ст. 76- 81, 89, 263-264 ЦПК України) права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Вказав, що судом першої інстанції у порушення ст.ст. 76-81, 89, 264 ЦПК України не з`ясовано чи існує в даний час юридична особа - Колгосп «Маяк», обсяг його правосуб`єктності відповідно до статуту (правоустановчих документів), реєстр членів, наявність в їх числі ОСОБА_5 ; приналежність будівлі бані Колгоспу та на якому праві; у разі ліквідації Колгоспу - перелік кредиторів, а також за рахунок якого саме майна (можливо, спірної будівлі бані) було задоволено їхні вимоги. Місцевим судом не встановлено у взаємному зв`язку з вищенаведеними обставинами правові підстави отримання, користування та утримання- спірного нежитлового приміщення ОСОБА_1 , дослідивши та надавши оцінку, в порушення ст.ст. 12, 13, 76-81, 89 ЦПК України, лише документам, які видані в період 2018 - січня 2019 років та надані тільки позивачем.

Зазначив, що навіть якщо ОСОБА_1 була членом КСП «Маяк», судом першої інстанції в порушення ст.ст. 12, 13, 76-81, 89 ЦП К України не досліджено докази виділення майна КСП «Маяк» в натурі. Факт відкритого та безперервного користування ОСОБА_1 спірною будівлею, утримання в належному стані - заміна вікон, дверей, підтверджується лише депутатським актом від 30.01.2019. Будь-яких інших документів, актів, матеріалів, чеків, платіжних доручень за період 2002-2018 років, що підтверджують даний факт, матеріали справи не містять, що ставить під сумнів підтвердження строку тривалістю 17 років, упродовж якого вона нібито користується спірним майном. Матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів користування ОСОБА_1 спірним нежитловим приміщенням з 2002 року. Ні позивачем, ані відповідачем не надано суду доказів правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташоване спірне нерухоме майно.

Прокурор, звертаючись з даною апеляційною скаргою обґрунтовує порушення інтересів держави та підстави звернення до суду прокурора тим, що незаконне, всупереч ст.ст. 120, 123, 125, 126, 206 Земельного кодексу України, використання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 грубо порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земель, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку реалізації прав на таке майно, визначених чинним законодавством правових, економічних та організаційних основ набуття його у власність або оренду.

Набуття ОСОБА_1 права на земельну ділянку за відсутності оформленого у встановленому законом порядку права на неї (ст.ст. 120, 123, 125, 126, 206 ЗК України), зокрема, за відсутності договору оренди, заподіює шкоди інтересам держави, оскільки призводить до ненадходження до бюджету орендної плати та, відповідно, до неефективного використання земельної ділянки. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведена правова позиція викладена в рішеннях Верховного суду: постанові від 13.06.2018 у справі №687/379/17 ухвалі від 10.07.2018 у справі, №812/1689/16.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Подання прокуратурою області апеляційної скарги, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що орган місцевого самоврядування, як відповідач, був обізнаний про постановлене Дворічанським районним судом Харківської області 20.03.2019 рішення у справі №618/95/19, тобто лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість звернутися для перегляду рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 20.03.2019 у справі №618/95/19.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 20 березня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області залишити без задоволення.

Вказала, що рішенням районного суду відповідає нормам матеріального іпроцесуального права, а позовні вимоги доведені.

Зазначила, що приміщення бані не увійшло до пайового фонду при розпайовуванні КСП "Маяк".

Звернула увагу, що у даному випадку, у зв`язку із визнанням позову Тавільжанською сільською радою, про що була подана відповідна заява суд за результатами підготовчого провадження 20.03.2019 року ухвалив рішення про задоволення позову.

Відсутність державної реєстрації права власності на нерухомей майно за попереднім власником не є перешкодою для визнання права власності за набувальною давністю, про що зазначено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" задоволення позову в першу чергу відповідає інтересам громадян в особі Тавільжанської сільської ради, як після реєстрації за позивачем права власності. У прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави та подання апеляційної скарги.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, після належного повідомлення учасників справи дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач на протязі значного часу добросовісно, відкрито та безперервно володіла чужим майном, тому наявні правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю. Відповідач добросовісно, відкрито, безперервно володіє нежитловим приміщенням (колишня баня), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , доглядає за ним аби запобігти його псуванню чи руйнуванню, робить необхідні ремонтні роботи, відкрито володіє ним з 2002 року.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів такого захисту згідно з указаною нормою Кодексу є визнання права.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК Украни, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказується, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Судовим розглядом встановлено, що у 1980 році колгоспом «Маяк» Дворічанського району Харківської області по АДРЕСА_1 1-А с. Тавільжанка Дворічанського району Харківської області, на території земель, що належать сільській раді, було побудовано нежитлове приміщення баня, загальною площею 218,1 кв.м. (а.с. 12-13).

Починаючи з 2002 року та до теперішнього часу ОСОБА_1 відкрито та безперервно володіє та користується, а також утримує в належному стані нежитлове приміщення (будівля колишньої бані), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується депутатським актом від 30 січня 2019 року (а. с. 7).

Згідно з довідкою Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області № 02-30/181 від 30.01.2019, нежитлове приміщення (будівля колишньої бані), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , значиться за ОСОБА_1 , 1954 року народження (а. с. 8).

Комунальним підприємством «Дворічанське бюро технічної інвентаризації» 28 березня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок баню, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким назва об`єкта будівля бані з навісом, літери Аа, загальною площею 218,1 квадратних метрів (а. с. 9-11).

Відповідно до інформаційної довідки від 28 березня 2018 року, виданої комунальним підприємством «Дворічанське бюро технічної інвентаризації», згідно з архівними документами реєстрація прав власності на дану будівлю відсутня (а. с. 12).

Згідно з висновком про вартість майна від 30 січня 2019 року, а саме будівлі бані загальною площею 218,1 квадратних метрів, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на неприватизованій земельній ділянці, вартість за результатами оцінки становить 193146,00 гривень (а. с. 13).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю (стаття 344 ЦК України), необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств був врегульований наказом Міністерства аграрної політики від 14 березня 2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 04 квітня 2001 року за № 306/5496 (далі - Наказ), який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2013 року за № 673/23205.

Вказаним Порядком передбачалося, що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі.

При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робило відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчувалося підписом керівника підприємства та печаткою.

Згідно з пунктом 9 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством правонаступником на підставі рішення загальних зборів співвласників.

Так, пунктом 12 Порядку встановлено, що питання розподілу майна пайового фонду вирішується загальними зборами співвласників майнових паїв, які затверджують подані комісією пропозиції, після чого згідно з пунктом 15 Порядку таке майно виділяється підприємством правонаступником з оформленням акта приймання-передачі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що жодним рішенням загальних зборів співвласників не затверджувались пропозиції щодо виділення спірного майна в натурі позивачу, не встановлено, хто є правонаступником КСП «Маяк».

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені випадки оформлення права власності на нерухоме майно з видачею відповідного свідоцтва.

Згідно з листом Державної реєстраційної служби України від 06 червня 2014 року № 9299/05-15-14 «Щодо порядку оформлення прав власності на майно, виділене в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств», підставою для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності є свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства з відміткою про виділення майна в натурі, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою, та акт приймання-передавання майна, підписаний підприємством-правонаступником (користувачем).

Судом першої інстанції не з`ясовано чи існує в даний час юридична особа - Колгосп «Маяк», обсяг його правосуб`єктності відповідно до статуту (правоустановчих документів), реєстр членів, наявність в їх числі ОСОБА_5 ; приналежність будівлі бані Колгоспу та на якому праві; у разі ліквідації Колгоспу - перелік кредиторів, а також за рахунок якого саме майна (можливо, спірної будівлі бані) було задоволено їхні вимоги. Місцевим судом не встановлено у взаємному зв`язку з вищенаведеними обставинами правові підстави отримання, користування та утримання- спірного нежитлового приміщення ОСОБА_1 , приналежність будівлі бані Колгоспу та на якому праві; у разі ліквідації Колгоспу - перелік кредиторів, а також за рахунок якого саме майна (можливо, спірної будівлі бані) було задоволено їхні вимоги. Суд першої інстанції не перевірив коло учасників справи на права та обов`язки яких може вплинути оскаржуване судове рішення.

На позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Однак позовні вимоги позивача задоволенню не підлягали, оскільки у відповідності до положень статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доказуванню. Правовстановлюючі документи на нежитлове приміщення відсутні, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

За таких обставин та з урахуванням положень статтей 328, 331 ЦК України,тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не довела наявності підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння, та вона не є добросовісним володільцем спірного нежитлового приміщення.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем не було надано передбачених вказаними нормами ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, правовстановлюючі документи на спірний об`єкт відсутні, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем за правилами статті 344 ЦК України тому підстав для задоволення позову немає. Депутатський акт від 30.01.2019 на який послався суд першої інстанції не є належним і допустимим, достатнім доказом на підтвердження тривалого володіння спірним майном, оскільки не містить посилання та джерела, з якого депутат сільської ради дізнався про фактичне володіння та користування нежитловим приміщенням починаючи з 2002 року (а.с.7).

Доводи скарги знайшли своє підтвердження, тому відповідно до наведеної норми п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду повністю та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі апеляційної скарги Прокуратурою Харківської області в інтересах держави в особі Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області булосплачено судовий збір у розмірі 2898 грн.00 коп. (а.с.77).

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, то сплачені нею судові витрати підлягають стягненню на її користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області задовольнити

Рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 20 березня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Харківської області, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету- 2800, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2898 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.