02.09.2019 ЄУН №337/4713/18
Провадження 2/337/313/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2019 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Шаповалової А.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

представника третьої особи - Романенко О. О .

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( зареєстрованого: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ), третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району - як орган опіки та піклування ( адреса місця знаходження: м.Запоріжжя, бул.Будівельників, буд.19 ) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 , (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району (, 69123, м.Запоріжжя, бул.Будівельників,19), Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання дитини.

В С Т А Н О В И В :

11.10.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить позбавити її батьківських прав відносно сина ОСОБА_8 , 2009 року народження, та стягнути на його користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини доходів, посилаючись на ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків

Ухвалою суду від 22.02.2019 року справа прийнята до провадження суду від судді Нещеретної Л.М.

26.03.2019 року відповідачка ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина з нею.

Ухвалою суду від 26.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження, справа призначена до спільного розгляду.

Ухвалою суду від 31 травня 2019 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на ті обставини, що після розлучення мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина, не цікавиться його життям, захопленнями та станом здоров`я, перешкод у спілкування з сином ніхто відповідачці не чинив, саме поведінка відповідачки привела до того, що син не бажає навіть спілкуватися з матір`ю, а тому задоволення позову про позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідати інтересам дитини. Вважає, що підстави для задоволення зустрічного позову, відсутні.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими, та такими, що підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, відповідають інтересам дитини, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з відповідачкою просить відмовити.

Відповідачка заявлені позовні вимоги не визнала, суду пояснила , що після розлучення вона за домовленістю з позивачем тимчасово залишила сина з ним, оскільки син вперше йшов до школи, а їй потрібно було вжити заходів щодо свого працевлаштування та забезпечення житлових умов, оскільки до розлучення вона перебувала на утриманні позивача, за цей час вона приїжджала до сина, за можливості купувала подарунки, телефонувала йому, але після укладення позивачем нового шлюбу, вона стала заважати позивачеві, тому її дзвінки до сина були поставлені на переадресацію. Протягом останніх 9 місяців вона шукає зустріч з сином, який знаходиться під негативним впливом позивача, а тому не бажає спілкуватися з нею. На теперішній час вона вже достатньо заробляє, орендує житло, в якому є усе необхідне для проживання сина. Просить свої позовні вимоги задовольнити, у задоволенні позову позивача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовити.

Представник відповідача підтримав заявлені позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_8 з матір`ю. Крім того, вважає, що підстави для позбавлення батьківських прав відповідачки відсутні, а тому позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а сама думка дитини була висловлена у судовому засіданні під впливом позивача, який вчиняв перешкоди позивачки щодо спілкування з сином, надавав відповідні заяви до навчальних та медичних закладів.

Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування надав суду висновки щодо позбавлення батьківських прав відповідачки та визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком, які підтримав у судовому засіданні, вважає, що задоволення позову про позбавлення відповідачки батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, з заявами про відкладення розгляду не звертався.

У відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, суд розглянув справу у його відсутність.

Малолітній ОСОБА_8 у відповідності до ст. 172 СК України у судовому засіданні висловив свою думку щодо позбавлення матері батьківських прав, пояснив, що він не бажає навіть спілкуватися з нею, бо остання тривалий час навіть не телефонувала, не привітала з днем народження, не виконала обіцянки щодо відпочинку за кордоном, він мешкає з батьком та його новою дружиною, яку називає «мамою» та з якою склалися доброзичливі стосунки.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що малолітній ОСОБА_10 навчається з її донькою в одному класі, вона є також є головою батьківського комітету, за час навчання ОСОБА_10 у навчальному закладі, відповідачку вона не бачила жодного разу, батько приймає активну роль у житті класу, сплачує усі витрати, пов`язанні з навчанням.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є матір`ю позивача. За час шлюбу сторін, відповідачка ніде не працювала, їх родина майже находилася на її утриманні, навіть після розлучення відповідачка з онуком залишилися проживати в її квартири, а син був вимушений ночувати у них. Після відповідної розмови, відповідачка почала орендувати квартиру в одному під`їзді з позивачем, на 6 поверсі. Онук ночував з нею, але майже увесь час перебував з позивачем. Влітку 2017 року малолітній ОСОБА_12 проживав з ними на дачній ділянці, мати його відвідала лише раз. Так як ОСОБА_13 восени потрібно було йди до першого класу, а відповідачка мала намір виїхати за межі м. Запоріжжя, сторони домовилися, що тимчасово онук залишиться проживати з батьком. Відповідачка з`їздила до м. Санкт-Петербургу , а потім переїхала до м. Дніпра, щоб влаштувати свою долю. Виключно син збирав онука до школи, придбав йому все необхідне, готував необхідні документи. Мати дитини не цікавилися взагалі: як син піде до школи, чи є у нього усе необхідне; до школи купила лише кольорові олівці; жодного разу протягом навчання онука у першому класі не з`явилася, його навчанням не цікавилася. Восени 2017 року відповідачка дуже рідко навідувала онука, лише телефонувала йому. ОСОБА_8 почав відвикати від матері. Декілька разів відповідачкам брала сина на прогулянки, водила до театру, возила у м. Дніпро, але онукові було нецікаво , крім того, після зустрічей з відповідачкою, онук повертався додому зголоднілим. У березні 2018 року відповідачка брала онука на три дні, потім привезла його через день, після чого не приїжджала ні разу, сама їздила за кордон, а сина на відпочинок не взяла та навіть забула поздоровити його з днем народження, тому ОСОБА_12 образився на матір та не бажає з нею спілкуватися взагалі. На теперішній час син повторно одружився, між онуком та новою дружиною склалися доброзичливі стосунки, онук називає її матір`ю, а відповідачку почав називати по-імені.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вона є дружиною позивача, з яким почала проживати з березня 2017 року. Спочатку відповідачка приходила до них додому, з сином спілкувалася неохоче, відчувала себе господинею, потім почала приїжджати все рідше, спілкувалася за телефоном, рідко дарувала подарунки, купувала одяг не за розміром, сама відпочивала за кордоном , синові надсилала лише фотокартки, тому він відчував себе обуреним. Протягом тривалого часу не телефонувала, станом здоров`я та навчанням сина не цікавилася. ОСОБА_8 обурився, що вона навіть його не поздоровила з днем народження, самоусунулася від участі в його житті, тому на теперішній час ОСОБА_12 не бажає бачитись з матір`ю. Відповідачка напроти після отримання позову про позбавлення батьківських прав активувалася , почала «давити на жалість» , провокувати сварки,шукаючи зустрічей з сином, але ОСОБА_12 не бажає з нею спілкуватися, взагалі каже, що боїться її, важко переживає ситуацію, що сталася.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він є тренером ОСОБА_16 , відповідачку він не бачив жодного разу, на заняття дитину приводить батько. ОСОБА_10 має гарні показники, з заохоченням відвідує заняття, приймає участь у змаганням, припинення цих занять може завдати шкоди інтересам дитини.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона підтримує дружні стосунки з відповідачкою, якій допомагала працевлаштуватися. Деякий час ОСОБА_18 працювала на неповному графіку зайнятості, але робила гарні показники, тому вона їй запропонувала роботу у м. Дніпро, де підприємство розширювало свою діяльність. У ОСОБА_18 склалися гарні стосунки з сином, вона приводила його на роботу , разом вони їздили на різні тренінги, у тому числі і до Кирилівки. Після переведенні фірми до м. Кривій Ріг, ОСОБА_18 було запропоновано місце керівника , наразі вона отримує гарний дохід, винаймає житло та має усі умови для проживання сина з нею та його утримання.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що він є батьком відповідачки. Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_18 цілком залежала від чоловіка та його батьків, після розлучення вона не мала доходів для існування, а тому була змушена додавати зусиль для свого працевлаштування. За домовленістю сторін, онук тимчасово залишився проживати з батьком, який мав усі умови для проживання з сином. Протягом року донька підтримувала стосунки з онуком, у березні 2018 року привозила онука до нього, після чого їй перестали давати сина під різним поводом. На теперішній час донька орендує житло, має самостійний дохід та бажає забрати сина з собою.

Вислухавши пояснення сторін, думку малолітньої дитини, пояснення свідків, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин

Судом встановлено наступне: сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 червня 2009 року по 21 квітня 2015 року.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розлучення сторін за їх домовленістю залишився проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_3 та знаходиться на його утриманні.

ОСОБА_8 на теперішній час є учнем 3-б класу ЗЗБНВК № 106, згідно довідки від 23.08.2018 року вихованням дитини займається батько, за період навчання з 01.09.2016 року по 25.05.2018 року ОСОБА_3 відвідувала навчальний заклад 3-4 рази, останній раз у вересні 2017 року, мати не проявляє інтересу до сина.

ОСОБА_20 спостерігається фахівцями КЗ «ЗЦПМСД», на амбулаторні прийоми в медичний заклад дитина з`являється в супроводі батька ОСОБА_1

ОСОБА_8 займається таїландським боксом « Муєй -Тай» в спортивному клубі «Прайд» з серпня 2017 року , вихованням дитини займається батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 участі не приймає.

26.08.2017 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_14

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому районну на засіданні комісії з прав дитини від 24.01.2019 року дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 16.12.2018 року за адресою АДРЕСА_3 ( за місцем реєстрації та проживання батька та дитини) комісією встановлені гарні умови проживання та виховання для малолітнього ОСОБА_8

ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_26 та займає посаду лікаря стоматолога, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району № 66р від 12.02.2019 року встановлений порядок побачень ОСОБА_3 з малолітнім ОСОБА_8 за його бажанням та у присутності батька, кожну третю неділю місяця з 11.00 до 14.00, інші дні та часи вирішувати за домовленістю між батьками.

ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , працює на підприємстві ТОВ «Універсал-сервіс ЛТД», за місцем роботи характеризується позитивно проживає не за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_4 , у квартирі, яку винаймає без укладання письмового договору.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 14.05.2019 року за адресою АДРЕСА_4 встановлені задовільні умови проживання та виховання для малолітнього ОСОБА_8 .

Відповідно до наданої інформації, викладеній у довідці від 13.05.2019 року Запорізького міського центру соціальних служб для сім*ї , дітей та молоді, під час спілкування спеціалістами Центру з ОСОБА_8 , 2009 року народження, без присутності батьків, з`ясовано, що ОСОБА_12 ображений на свою матір, та не має бажання з нею спілкуватися.

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому районну на засіданні комісії з прав дитини від 27.05.2019 року дійшов висновку місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_1 .

Згідно висновку спеціаліста-психолога за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_8 , встановлено наступне:

- рівень інтелектуального розвитку, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідає нормі дітей даної вікової групи, а за деякими параметрами навіть випереджає однолітків. В особистісному розвитку ОСОБА_8 має високий рівень самостійності, самоконтролю і мотивації досягнення особливо в значущих для себе сферах діяльності, має власну думку і переконання.

- розкриваючи систему відносин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з кожним з батьків слід зазначити, що ОСОБА_8 вважає свою родину щасливою, але в структуру сімейних відносин включає батька ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_23 відчуває до них симпатію і емоційну прихильність. Мати ОСОБА_3 не вважає членом своєї сім`ї і відчуває до неї неприйняття, і навіть страх через те, що вона може його забрати.

- на момент дослідження ОСОБА_8 має нейтральне і емоційно холодне ставлення до своєї матері ОСОБА_3 , він її вважає «чужой», саме відсутність матері в житті дитини і сформувало таке ставлення в діаді «мати-син». ОСОБА_8 не бажає спілкуватися зі своєю матір`ю ОСОБА_3 він не довіряє їй . ОСОБА_8 прогнозує, що мама його може забрати зі звичного і комфортного для нього сімейного середовища в якому він знаходитися на даний момент проживаючий батьком ОСОБА_1 і його дружиною ОСОБА_14

- найбільш сприятливі соціальної, сімейної середовищем виховання і розвитку для ОСОБА_8 є те родинне середовище , в якому він виховується на даний момент, а саме з батьком ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_14 Саме в цьому середовищі він формується як цілісна, самодостатня, успішна особистість.

- небажання ОСОБА_8 спілкуватися зі своєю матір`ю ОСОБА_3 сформовано у нього самостійно під впливом відсутністі участі матері ОСОБА_3 тривалий часу в житті дитини, що проявляється зі слів ОСОБА_8 «она не интересовалась мной, моими успехами, как я учусь, что я делаю, она мне даже не звонила и не спрашивала обо мне ничего, а когда звонила то говорила только о себе, она меня обманывала и забыла даже поздравить меня с днем рождения». За словами ОСОБА_8 в бесіді не було виявлено перешкод з боку батьків відносно його спілкування з матір`ю ОСОБА_3 , також не виявлено налаштування Нікіти проти матері. Позиція Нікіти самостійна і сформована на основі досвіду взаємодії (як фактичного так і емоційного) з кожним з батьків.

- за словами дитини ОСОБА_8 не виявлено дій насильства спрямованих на його адресу ні з боку тата ОСОБА_1 , ні з боку мами ОСОБА_3 ОСОБА_8 прогнозує можливе насильство в тому випадку, якщо мама ОСОБА_3 проти його волі і бажання захоче з ним зустрічатися а забрати його, це єдине що на даний момент фрустрирує дитину і формує у нього почуття страху.

- у дослідженні виявлено що ОСОБА_8 усвідомлено бажає, щоб його мати ОСОБА_3 позбавили батьківських прав, обґрунтовуючи це тим, що мама тривалий проміжок часу цікавилась їм і забувала про нього. 3 психологічної точки зору, це можна пояснити раніше сформованою образою на маму ОСОБА_3 , яку ОСОБА_8 пропрацював і компенсував любов`ю увагою батька ОСОБА_1 і вибрав для себе тактику психологічного захисту витіснення мате йому так легше сприймати навколишню дійсність і пояснити самому собі чому «мама ушла нас»

-з огляду на те, що сімейні відносини між матір`ю ОСОБА_3 і батьком ОСОБА_1 припинені і ОСОБА_8 проживає з батьком ОСОБА_1 та і надалі бажає проживати з батьком і його дружиною, з якими йому спокійно, впевнено, комфортно і психологічно благополучно.

Відповідно до ст. 32 Конституції України "Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України..."

Відповідно до ст. 51 Конституції України "...Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою".

Відповідно до ст.111 Закону України «Про охорону дитинства "...Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків".

Відповідно до ст.ст.112, 114 Закону України «Про охорону дитинства », виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї". "Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили". У преамбулі до Конвенції ООН «Про права дитини» зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини

Відповідно до ст..8 Європейської конвенції про захист прав людини «кожен має право на повагу до свого... сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб". У рішеннях Європейського Суду у справах «Савіни проти України», «МакМайкл проти Сполученого Королівства" встановлено що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві».

Відповідно до ст. 164 СК України матір батько бути позбавлений батьківських прав, якщо вони ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

При цьому, вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав встановлено ч. 1 ст. 164 СК України, за змістом якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини.

За правилами статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша). Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта).

У пунктах 15-16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Позивач ОСОБА_1 свій позов про позбавлення батьківських прав обґрунтував тим, що мати ОСОБА_3 . ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Разом з цим, відповідно зазначених норм права, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків передбачає систематичне невиконання обов`язку турбуватись про дитину, в чому воно б не виражалося.

У абзаці 2 пункту 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням їх характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Для встановлення зазначених обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та обов`язково здійснювати необхідні дії для з`ясування позиції відповідача.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 39 Конвенції про права дитини держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини.

Із зазначених норм матеріального права та роз`яснень слідує, що лише винна поведінка відповідача може бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав є результатом свідомої поведінки відповідача та допускається лише, коли змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях відповідача.

Згідно ст. 171 СК України та ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.) до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Дитині, здатній сформулювати власні погляди, надано право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

При вирішенні позову по суті , суд виходить з того, що звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав позивач не надав переконливих та зважених аргументів, які б підкріплювали, що позбавлення матері батьківських прав буде діяти на захист інтересів дитини, оскільки навіть такий крайній захід не позбавляє можливості матері щодо побачень та спілкування з дитиною у відповідності до ст. 169 СК України.

З матеріалів справи вбачається, що малолітній ОСОБА_10 на теперішній час обурений поведінкою матері, яка за домовленістю з батьком залишила сина тимчасово проживати з останнім (на той час таке рішення було прийнято сторонами в інтересах дитини), рідко спілкувалася з сином та не поздоровила його з днем народження, але на теперішній час відповідачка не проявляє байдужості до дитини, має намір забрати його проживати з собою,вжила певних заходів щодо його можливого влаштування до навчального закладу ( у разі задоволення зустрічних вимог), отримала розпорядження щодо визначення часу побачень,відвідала навчальний заклад, в якому навчається син, а тому суд вважає, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сину позитивного результату у його долі не дасть, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_3 любить сина, цікавиться його долею, намагається виконувати свої обов`язки, а тому прийшов до висновку що такий захід як позбавлення батьківських прав, з урахуванням часу повної відсутності спілкування між матерю та дитиною, який мав місце з березня по жовтень 2018 року ( до часу звернення до суду) є занадто суворим, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до сина судом не встановлено, а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою, а тому Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. ( висновок Великої палати ВС від 17 жовтня 2018 року, справа № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18).

Враховуючи, що позивач по справі має власне житло, де малолітній ОСОБА_8 мешкає з народження разом батьком, наявність у сім`ї позивача упорядженого жилого приміщення, можливість створення умов належного виховання та розвитку, враховуючи рід діяльності кожного з батьків, режим їхньої роботи, позивач постійно піклується про дитину , бере участь у духовному та фізичному розвиткові, за межами шкільного навчання дитина відвідує додаткові заняття , батько вчить з дитиною уроки, прихильність дитина на час розгляду справи надає батькові, додержання інтересів дитини зокрема щодо забезпечення йому можливості відвідувати навчальний заклад , в якому він навчається на даний час за його вибором батько дитини не заперечує проти спілкування сина з відповідачкою за його бажанням, суд приходить до висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_25 разом з батьком.

Крім того, визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання.

Враховуючи, що ОСОБА_8 проживає з батьком, повністю знаходиться на його утриманні, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі ј частини доходів цілком обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає АДРЕСА_4 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 . РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11.10.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає АДРЕСА_4 ), на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району (, 69123, м.Запоріжжя, бул.Будівельників,19), Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 9 вересня 2019 року. Повний текст рішення надіслати учасникам провадження.

Рішення може бути оскаржене в Запорізькому апеляційному порядку через Хортицький районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги з часу виготовлення повного тексту рішення.

Суддя: Л.Г. Салтан