Справа № 456/1589/18 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/811/1348/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м. Львів

Справа № 456/1589/18

Провадження № 22-ц/811/1348/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , Гошовська О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2019 року

складі судді Бучківської В.Л.

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такої, що втратила право користуватися житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ :

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.З рішенням не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі даної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. Однак, положення вищезазначеної статті не передбачають можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу, що підтверджується у правому висновку Верховного Суду у справі № 521/17805/16-ц.

Звертає увагу апеляційного суду, що вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном позивач не заявляв.

Зазначає, що судом першої інстанції було порушено вимоги ч. 3 ст. 49 ЦПК України, яка передбачає право позивача до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Суд в ході судових дебатів прийняв до уваги підставу позову з посиланням на ст. 391 ЦК України, не врахувавши, що раніше під час судового розгляду цим же представником визначено підставу позову з посиланням на ст. 405 ЦК України, що тягне за собою неможливість змінювати підставу позову після закінчення підготовчого судового засідання.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2019 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як зазначено у ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Як на правову підставу при зверненні до суду позивачка покликалась на ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України, ст.ст.317,319,321,391,383,405 ЦК України та ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Однак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством. Наведена правова позиція відображена в постанові Верховного суду від 28.01.2019 р. по справі №569/15332/17.

Вирішуючи спір, суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 був товаришем покійного ОСОБА_4 , який зареєстрував місце проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 , будучи її власником,

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації ніколи не проживав.

Окрім того не був і не є членом сім`ї позивача, вони разом не вели спільне господарство та не були пов`язані спільним побутом.

Відтак до вказаних правовідносин положення статей 150, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України застосуванню не підлягають, такий підлягає вирішенню з підстав, передбачених статтями 383 та 391 ЦК України. Наведене підтверджується правовою позицією відображеною в постанові Верховного суду України від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що попередній власник- брат позивачки відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №298, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 8/.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.12.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Бораковською О.Я., спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є позивачка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3

Зазначена обставина також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі /а.с. 9/.

28.03.2017 р. на ім`я ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт на гараж № НОМЕР_2 у гаражному колективі «Ватра» по АДРЕСА_2 , відповідно до якого загальна площа гаража становить 29, 0 кв.м., а його інвентаризаційна вартість 35 730, 00 грн. /а.с. 11-12/.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачка ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 з 25.12.2017р. (а.с.117)

Як встановлено довідкою КП «Надія» №605 від 16.04.2018 р. у квартирі АДРЕСА_1 , згідно виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 ( з 19 лютого 2008року) /а.с. 7/

Рішення районного суду мотивоване тим, що права позивача порушені та підлягають захисту на підставі ст.391 ЦК України, а тому вимоги про визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 таким, що втратив право користування спірним квартирою, підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Окрім того вважає суд дійшов правильного висновку, що частина друга статті 405 ЦК України при вирішенні зазначеного позову застосуванню не підлягає, а позивач у своєму позові, як на підставу для його задоволення, також посилався на статтю 391 ЦК України, яка підлягає застосуванню.

Право власності позивача у встановленому законом порядку не оспорювалось, а реєстрація відповідача у належному позивачу будинку є порушенням прав власника та положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України». Посилаючись на положення статтей 317, 319, 391 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставами позову, які відповідно до вимог ЦПК України є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає.

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5 роз`яснено, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Тому доводи апеляційної скарги, що районний суд апеляційної дійшов до помилкового висновку про те, що позивачами обрано невірний спосіб захисту свого права а судом змінено підставу позову не заслуговують на увагу і не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2019 року залишити без змін. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 5 вересня 2019 року

Головуючий

Судді