Справа № 710/1467/18
Провадження № 2/710/134/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.01.2019 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Бараненко А.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Шпола цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири,

ВСТАНОВИВ:

12.11.2018 до Шполянського районного суду Черкаської області поштою надійшов даний позов, в якому позивач просить виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири №39, що розташована в будинку №10 по вул. Таранця м. Шполи Черкаської області.

Позивач мотивував свій позов тим, що він є власником квартири №39, що розташована в будинку №10 по вул. Таранця м. Шполи Черкаської області. В ній проживає його колишня дружина - ОСОБА_2, з якою він розлучився. Після розірвання шлюбу сторони відносин не підтримують, позивач проживає поза межами Черкаської області, маю іншу сімю. Відповідач після розірвання шлюбу продовжує проживати у квартирі позивача і в добровільному порядку виселитися з неї не бажає. Крім сторін, у квартирі зареєстровані, але не проживають дочки колишнього подружжя - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, які на даний час є повнолітніми. Відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у реалізації права власності на квартиру, яка є його особистою приватною власністю, не допускає його в ній проживати. На даний час позивач бажає продати власну квартиру, але покупці відмовляються придбавати квартиру із зареєстрованою в ній ОСОБА_2 Відповідач постійно провокує з позивачем скандали, викликає поліцію, всіляко намагається його залякати і не пускає проживати у своїй власній квартирі. Тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом і ставити питання про виселення ОСОБА_2 з його квартири, оскільки остання не є членом його сімї і вона порушує його право приватної власності на квартиру.

Відповідач надав до суду відзив, в якому стверджує, що вона вселилася і зареєструвався у квартирі відповідача 06.12.1996 за добровільною згодою попередніх власників квартири - батьків позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6. 09.01.2004 власники квартири: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відчужили це нерухоме майно ОСОБА_1 за договором дарування. З часу переходу до позивача 09.01.2004 права власності на квартиру та до дня їхнього розлучення 13.03.2015, відповідач проживав у цьому помешканні як член сім'ї власника квартири. Починаючи із березня 2015 року після того, як позивач залишив належну йому квартиру та переїхав проживати до іншої жінки тягар по утриманню належної йому квартири повністю ліг на плечі відповідача. Так весь цей час виключно відповідач проводив поточні ремонти та сплачував за житлово- комунальні послуги в квартирі, особовий рахунок на надання яких відкритий на ім'я позивача. Також, відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що на його ім'я була призначена державна субсидія на оплату житлово-комунальних послуг в квартирі на період із жовтня 2015 року по квітень 2017 року, що підтверджується повідомленням про призначення субсидії № 007470 та в свою чергу свідчить про його постійне проживання у квартирі. Позивач своїми діями створює для відповідача нестерпні умови для проживання у квартирі застосовуючи до нього психологічний та фізичний тиск, що може бути підтверджено матеріалами справ про адміністративні правопорушення № 710/1143/18 та №710/1144/18, які перебувають у провадженні Шполянського районного суду щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї та висновком судово-медичного обстеження.

Ухвалою судді Шполянського районного суду від 19.11.2018 було відкрите провадження по справі.

Ухвалою судді Шполянського районного суду від 09.01.2019 було закрито провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання позивач з'явився, позов підтримав та надав пояснення аналогічні до змісту позовної заяви.

Відповідач у суд зявився, проти задоволення позову заперечував з мотивів наведених у відзиві.

Суд, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 09.01.2004, укладеним між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідченим державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 11 (а.с. 12), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Шполянським виробничим підрозділом Черкаського обласного обєднаного бюро технічної інвентаризації, номер витягу: 2643551 (а.с. 13) та технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14-17).

Відповідно до рішення Шполянського районного суду від 13.03.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Алексеєва) ОСОБА_8 було розірвано (а.с. 11).

Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №14624 від 07.12.2018, за адресою АДРЕСА_3 до складу сімї/зареєстрованих входять: власник ОСОБА_1, дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_9 та донька ОСОБА_3 (а.с. 50).

Згідно з довідками, виданими депутатом Шполянської міської ради ОТГ ОСОБА_10 23.10.2015, 14.11.2016 та 04.07.2017 ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 за даною адресою не проживає з листопада 2015 і по даний час (а.с.44-46 ).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, номер інформаційної довідки: 147860794, за пошуком в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо ОСОБА_2 відомості відсутні (а.с. 51).

Згідно з висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи завідувача Звенигородського міжрайонного відділення комунальної установи «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_11 на підставі проведеного судово-медичного обстеження, даних наданих медичних документів у ОСОБА_2 мало місце тілесне ушкодження у вигляді травматичною розриву лівої барабанної перетинки, який спричинено дією тупого твердого предмету і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя (а.с. 48-49 ).

Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В справі, яка розглядається позивач, який є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 просить виселити його колишню дружину ОСОБА_2 з вищевказаної квартири.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Однак, згідно з вказаною раніше ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.1ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, з аналізу положень ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що виселення члена сім'ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім'ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК Української РСР можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 ЖК УРСР відсутній вичерпний перелік дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Позивачем не надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права повязані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

Таким чином, рішення про виселення становитиме порушення Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, який є колишнім членом сімї позивача, користується займаним приміщенням на законних підставах і його виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло.

Відтак, суд відмовляє позивачу в його позовних вимогах щодо виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири №39, що розташована в будинку №10 по вул. Таранця м. Шполи Черкаської області, оскільки припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користування займаним приміщенням, яке він отримав за життя з позивачем та його згодою, і, відповідно, згодою його батьків.

Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки, суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати у справі залишаються на рахунку позивача.

На підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Шполянський районний суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене 31.01.2019.

Суддя Шполянського

районного суду ОСОБА_12