ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Соловей Г.В.,

з участю секретаря - Момот Л.С.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастів Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв"язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин,-

ВСТАНОВИВ:

18.07.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв"язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин посилаючись на те що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 21.11.2006 року. В даній квартирі крім нього та дітей зареєстрована відповідачка, яка є колишньою дружиною. З лютого 2017 року відповідачка забравши всі свої речі переїхала на постійне місце проживання до іншого чоловіка за іншою адресою. Діти залишилися проживати з ним в зазначеній квартирі. Спілкування з відповідачкою утруднилось. Утримання та обслуговування квартири, сплатою комунальних платежів і податків покладені тільки на позивача. Просить визнати відповідачку такою що втратила право користування даною квартирою.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовні заяві.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала та зазначила, що вказану квартиру вони купували разом під час шлюбу. Брали кредит і вона здійснювала виплати. Просила у його задоволені відмовити.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді справи, судом встановлено, що згідно до Договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2006 року посвідченого Перепелицею Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 4125, Покупцем двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 позивач по справі.

Даний договір було укладено під час перебування ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , відповідачем по справі. Факт перебування сторін в зареєстрованому шлюбі встановлено рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2017 року у справі 2/381/846/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яким даний шлюб розірвано.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно Довідки Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області № 369 від 15.07.2019 року згідно погосподарської книги НОМЕР_4, особового рахунку № НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 знаходиться домогосподарство власником якого є ОСОБА_1 , сім"я складається з чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , сторони по справі та їх діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Згідно довідки Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області № 376 від 16.07.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2 але фактично проживає з лютого 2017 року за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти факту її непроживання за вказаною адресою але заперечувала щодо статусу квартири так, як вважає, що вона була придбана в шлюбі і належить як позивачу так і їй.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

При розгляді справи позивачем небуло надано суду доказів про те, що вказана квартира належить йому на праві приватної власності.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що є необгрунтованими та передчасним і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 4,12,13,76-82,258,259,263,265,268,280-284 ЦПК України, на підставі ст.13,47 Конституції України, ст.15,16,29,316,317,319,321,391,405 ЦК України, ст.60, 61 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідент.номер: НОМЕР_2 , прож.: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідент.номер: НОМЕР_3 , зареєстр.: АДРЕСА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв"язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 09.09.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей