Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 214/3563/16-ц

провадження № 61-33946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович,

третя особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацка Я. О. (далі - приватний нотаріус) про зобов`язання відповідача видати йому дублікат договору купівлі-продажу від 21 липня 1997 року, за реєстровим № 1182.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 квітня 2008 року у розмірі 520 586, 22 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Для продажу зазначеної квартири позивачу необхідний правовстановлюючий документ на неї - договір купівлі-продажу, посвідчений 21 липня 1997 року за реєстраційним номером № 1188 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я. О., який відсутній у позивача. 25 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу дубліката зазначеного договору купівлі-продажу від 21 липня 1997 року, за реєстровим № 1182, проте отримав відмову з тієї підстави, що позивач не є стороною зазначеного правочину купівлі-продажу.

Позивач вважає зазначену відмову приватного нотаріуса незаконною, оскільки рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року банку надані усі повноваження, що необхідні для здійснення продажу нерухомого майна.

Стосовно визначення співвідношення у застосуванні положень статті 53 Закону України «Про нотаріат» та положень статті 38 Закону України

«Про іпотеку» щодо права іпотекодержателя на отримання необхідних правовстановлюючих документів для продажу нерухомого майна, то позивач зазначає, що положення статті 53 Закону України «Про нотаріат» не підлягають застосуванню у разі, якщо за отриманням дубліката документа завернувся іпотекодержатель.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, пояснивши, що позивач не є особою, стосовно якої вчинено нотаріальну дію, а отже, він не має право на отримання дубліката договору купівлі-продажу.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року позов задоволено. Зобов`язано приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацка Я. О. видати Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «ПриватБанк» дублікат договору купівлі-продажу від 21 липня 1997 року за реєстровим № 1182. Вирішено питання судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що відповідач, відмовляючи позивачу у видачі дубліката договору купівлі-продажу квартири, не врахував рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року, яким позивачу надано право на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацка Я. О. задоволено частково. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Суд відмовив Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацка Я. О., третя особа ОСОБА_1 , про визнання безпідставною відмови нотаріуса у видачі дубліката правовстановлюючого документа. Вирішено питання судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, обґрунтовував відмову у позові наведенням положень частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» щодо обмеження кола осіб, які мають право на отримання копій документів, що зберігаються у нотаріуса, а також частини першої статті 53 зазначеного Закону щодо підстав видачі нотаріусом дубліката втраченого документа.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір на час його розгляду судом є передчасним, оскільки матеріали цивільної справи не містять відповідної відмови приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій (постанова) щодо відмови у видачі дубліката правовстановлюючого документа. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до листа приватного нотаріуса від 06 травня 2016 року № 208-211/046, на який посилається позивач як на підставу звернення із позовом до суду, банком не ставилось питання про надання дубліката договору купівлі-продажу саме від 21 липня 1997 року, за реєстровим № 1188.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним і таким, що порушує конституційний порядок захисту порушеного права у суді. Заявник зазначає, що законодавчо не передбачена обов`язковість оформлення відмови у вчиненні нотаріальної дії відповідною постановою, яка ухвалюється у випадку відповідної вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, з якою банк до приватного нотаріуса не звертався.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року, яке 25 березня 2016 року набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення задоволені частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 квітня 2008 року № 15 у розмірі 520 586, 22 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру № 267, загальною площею 60, 4 кв. м, житловою площею 36, 8 кв. м, що розташована на четвертому поверсі дев`ятиповерхового будинку АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, необхідного для продажу нерухомого майна, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацка Я. О. із заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу від 21 лютого 1997 року за реєстровим № 1182.

В матеріалах цивільної справи відсутня заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 25 травня 2016 року, подана до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацка Я. О. щодо видачі дубліката договору купівлі-продажу від 21 лютого 1997 року за реєстровим № 1182.

Листом від 06 травня 2016 року № 208-211/046 приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я. О. відмовив ПАТ КБ «ПриватБанк» у заяві щодо видачі дублікатів договорів купівлі-продажу нерухомості, посвідчених 09 липня 2001 року за реєстровим № 8361, 03 жовтня 2007 року за реєстровим № 10473, 17 жовтня 2007 року за реєстровим № 10984, 04 березня 2004 року за реєстровим № 2313.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.

Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.

Наведені правові норми передбачають видачу дубліката лише у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом. Перелік підстав видачі дубліката документа є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

У випадку звернення до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України

«Про нотаріат», зокрема у зв`язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа.

Крім того, коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню, оскільки порушуватиме права учасників відповідних правовідносин та нотаріальної таємниці, визначеної статтею 8 Закону України «Про нотаріат».

Отже, іпотекодержатель не має права на отримання дубліката правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, оскільки статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та йому не надано інших правомочностей, які б входили до змісту права на продаж предмета іпотеки.

У такому випадку правовстановлюючим документом (у розумінні документа, який підтверджує його право власності на предмет іпотеки) є відповідне судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Зазначений правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові

від 21 листопада 2018 року у справі № 243/7935/16-ц

(провадження № 61-18384сво18).

Таким чином вірним та обґрунтованим у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року є наведення судом посилання як на підставу відмови у позові на положення статей 8 та 53 Закону України «Про нотаріат».

Верховний Суд визнає помилковим посилання у оскаржуваному судовому рішення на передчасний характер спору, що перебував у провадженні судів, проте, враховуючи те, що апеляційним судом у змісті рішення наведені вірні правові підстави відмови у позові, що ним застосовані до спірних правовідносин, а також взявши до уваги тривалість розгляду справи, вірність правового результату розгляду апеляційним судом цього спору, дійшов переконання, що наведені недоліки носять характер формальних, що не можуть слугувати підставою для скасування правильного по суті і законного рішення (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на встановлення правильного застосування норм матеріального та процесуального права судом апеляційної інстанцій, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко