Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 755/7554/16-ц

провадження № 61-36083 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду

м. Києва від 16 листопада 2016 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У квітні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявами про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації український банків від 04 лютого 2016 року, яким з них на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») стягнуто солідарно заборгованість за договором кредиту у розмірі

13 461 010,30 грн та третейський збір у розмірі 25 500,00 грн.

На обгрунтування своїх вимог заявники зазначали, що розгляд справи третейським судом відбувся їх відсутності, оскільки вони не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, що унеможливило надання ними заперечень щодо заявлених вимог.

Оскаржуване рішення третейського суду зі спору, що виник з приводу заборгованості за споживчим кредитом, було ухвалено після внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03 лютого 2011 року, яка містить заборону щодо розгляду третейським судом справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому зазначена справа не була підвідомча третейському суду.

ОСОБА_2 також вказувала на те, що право ПАТ «Укрсоцбанк» на пред'явлення до неї, як до поручителя, вимог про виконання зобов'язання за кредитним договором виникло 12 жовтня 2011 року, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України свідчить про припинення поруки.

Посилаючись на наведене, заявники просили скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого

2016 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року справи за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено, рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року у справі № 2172/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року в частині задоволення вимог ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року скасовано, передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що споживачем, права якого підлягають захисту відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», є лише фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а відтак поручитель за зобов`язаннями споживача банківських послуг (позичальника) не може бути віднесений до споживачів у розумінні статті 6 Закону України «Про третейські суди», тому відсутні правові підстави для скасування рішення третейського суду у частині вимог до поручителя

ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, ухвала суду є законною та обгрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргапредставника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій заявник просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року і ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - ПАТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вимоги до

ОСОБА_2 пред'явлено у зв'язку з невиконанням позичальником зобов`язань за споживчим кредитним договором. Відхилення заперечень поручителя щодо оскаржуваного третейського рішення, зважаючи на солідарний обов'язок поручителя та позичальника, суперечить вимогам законності, розумності та засадам рівності сторін перед законом. Ураховуючи, що на дату розгляду справи третейським судом, пункт 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», містив заборону щодо розгляду третейським судом справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), справа, у якій прийнято оскаржуване рішення, не була підвідомча третейському суду.

Також вказувала на те, що суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення клопотання представника заявника про зупинення провадження у справі до вирішення позову ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання припиненим поруки, результати розгляду якого істотно впливали на правильне вирішення зазначеної справи.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

02 липня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішених вимог за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року не оскаржуються, а тому в цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами установлено, що 23 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/270-С (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 400 000,00 дол. США, зі сплатою 13,5 процентів річних, з кінцевим терміном погашення до 22 травня 2014 року.

Додатковою угодою до кредитного договору від 29 вересня 2010 року сторони підтвердили залишок заборгованості за кредитом у розмірі 296 769,00 дол. США та залишок заборгованості про процентам за користування кредитними коштами у розмірі 25 623,52 дол. США, встановили процентну ставку на рівні 14,63 процентів річних та продовжили строк кредитування до 22 травня

2019 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором,

23 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №030.29-50/270-С, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати за виконання ним зобов'язання за вказаним кредитним договором.

29 вересня 2010 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до договору поруки, яким розмір відповідальності поручителя приведено у відповідність до розміру відповідальності позичальника.

Пунктом 6.2 кредитного договору сторони погодили, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В . М . Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз О. А . або Білоконем Ю. М. у порядку черговості. У разі, якщо спір не може бути розглянутий зазначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Аналогічне положення передбачено пунктом 4.2 договору поруки.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 13 461 010,30 грн та третейський збір у розмірі 25 500,00 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

За змістом положень статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені у рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права.

Третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин (стаття 2 Закону України «Про третейські суди»).

Пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», зі змінами внесеними Законом України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03 лютого 2011 року, встановлено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, які виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Доводи касаційної скарги про те, що предметом третейського розгляду, незважаючи на наявність третейського застереження у договорі, не можуть бути спори між кредитодавцем та поручителем за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, не грунтуються на положеннях чинного законодавства.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови існування основного. Тому сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення потреб поручителя.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах: Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 755/30974/14-ц; Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336 цс 18); Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/11937/16-ц.

Поручитель ОСОБА_2 є стороною акцесорного зобов`язання, а не споживачем банківських послуг урозумінні Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що заявник, як поручитель за зобов`язаннями споживача банківських послуг (позичальника), не може бути віднесена до споживачів у розумінні статті 6 Закону України «Про третейські суди», а тому відсутні правові підстави для скасування рішення третейського суду у частині вимог до поручителя ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи № 752/15647/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання припиненим зобов`язання за договором поруки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що виключний перелік підстав для скасування рішення третейського суду визначено статтею 389-5 ЦПК України 2004 року, а тому правильне вирішення зазначеної справи не залежить від наслідків розгляду іншої цивільної справи.

Крім того, як убачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання припиненим зобов'язання за договором поруки залишено без розгляду, з підстав визначених пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, суди попередніх інстанцій у частині вирішених вимог за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та застосували норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак