Справа № 345/4150/18
Провадження № 22-ц/4808/129/19
Провадження №22-ц/4808/252/19
Провадження №22-ц/4808/253/19
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на ухвали Калуського міськрайонного суду від 5 листопада 2018 року, 12 грудня 2018 року, 12 грудня 2018 року, постановлені суддею Онушканичем В.В. в м. Калуші у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Калинович Т.М. щодо винесення постанови від 22.01.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника по виконавчому провадженню №55596762,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Калинович Т.М., в якій просив визнати постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22.01.2018 року ВП №55596762, дії відповідача, що проявилися у винесенні даної постанови, неправомірними та зобов'язати відповідача усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Вимоги скарги мотивував тим, що з липня 2015 року він одержує державну соціальну допомогу як особа, яка не має права на пенсію. Довідавшись, що державна соціальна допомога виплачується йому не в повному обсязі, 16.04.2018 року він звернувся у відділ виконавчої служби з проханням надати можливість ознайомитися із матеріалами виконавчого провадження АСВП №55596792.

19.09.2018 року під час ознайомлення із матеріалами ВП №55596792 в приміщенні Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області він отримав не завірену належним чином копію постанови від 22.01.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника по виконанню виконавчого листа про стягнення з нього на користь ПАТ «Івано-Франківськгаз» 1333,69 грн. боргу та 243,60 грн. судового збору. А згідно довідки №2363 від 12.07.2018 року з отримуваної ним державної соціальної допомоги у травні та червні 2018 року проведено такі стягнення в сумі 549,20 грн.

Вважає, що оскаржувана постанова є невмотивованою, необґрунтованою та незаконною.

Зазначає, що спеціальне законодавство не містить окремих вимог до змісту та оформлення самого процесуального документа державного виконавця «Постанова про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника». Спеціальний порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5) також містить загальні вимоги до оформлення документа (пп. 5.5, 5.9.5.17). Проте в п. 3.9 містяться вимоги до постанов державного виконавця, які є виконавчими документами, при виділенні їх у окреме виконавче провадження підлягають внесенню до Журналу обліку виконавчих проваджень. Оскільки, інформація про таке виділення спірної постанови - відсутня, а сама постанова не містить обов'язкових згідно ч. 4 ст. 4 спеціального закону реквізитів виконавчого документа та не міститься у вичерпному переліку виконавчих документів, то таку постанову не можна вважати виконавчим документом, відповідно, вона не підлягає примусовому виконанню.

Крім того, ОСОБА_2 наголошує, що державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, не є його доходом, а милостинею з боку «держави». Так, п. 1 ч. 2 ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» заборонено здійснювати стягнення із сум неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги. Вказує, що зазначена допомога протягом останніх трьох років значно менша навіть від встановленого прожиткового мінімуму та неоподатковуваного розміру нецільової благодійної допомоги, що станом на 01.01.2018 року становить 2470 грн.

Тому вважає, що суб'єкт оскарження не мав правових підстав виносити спірну постанову.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.11.2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Калинович Т.М. від 22.01.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника по виконавчому провадженню №55596762 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 04.12.2018 року подав до суду апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що суд першої інстанції не з`ясував, що виконавчий лист, на основі якого було видано виконавче провадження та винесена оскаржена постанова, як і саме рішення у справі №345/883/14-ц, не мають жодного відношення до скаржника.

Так, суд посилається на виданий 01.12.2014 року виконавчий лист №345/883/14-ц, на основі якого було відкрито виконавче провадження, винесено оскаржувану постанову. Проте суд не перевірив законність винесених постанов на предмет притягнення в якості боржника саме скаржника в даній справі, адже він не брав участь в справі, та й сам позов було подано не до нього. Так само виконавчий лист було видано, а згодом розпочато його не відносно скаржника, а відносно іншої особи з подібними, але не тотожними персональними даними. В усіх перелічених документах в різній послідовності зазначена адреса: АДРЕСА_1. Однак, ні у справі №345/883/14-ц, ні у постановах виконавчого провадження, ні у справі №345/4150 нема відповідного документу, який би вказував, що за зазначеною адресою взагалі будь-хто зареєстрований чи проживає. Тим паче, що в скарзі вказана адреса не зазначена.

Вказує, що суддя мотивуючи свою відмову задоволення скарги, керувався тим, що призначена йому соціальна допомога відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам» не є тотожною такій самій соціальній допомозі відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», стягнення на яку звертається виключно за рішенням про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також втратою годувальника, а тому не має обмежувального механізму у вигляді заборони здійснювати стягнення із сум неоподаткованого розміру матеріальної допомоги.

Вважає, що у даному випадку суд зобов'язаний застосувати аналогію закону у вигляді положень ч. 1 ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на державну соціальну допомогу інвалідам, призначену відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», до державної соціальної допомоги, призначеної відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам». Крім того, не потребує доведення матеріальний характер його державної соціальної допомоги та розповсюдження на неї норми п. 1 ч. 2 ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження».

На його думку суд свідомо перекрутив точну назву категорії державної соціальної допомоги та неправильно розтлумачив закон, внаслідок чого легітимізував незаконні дії державного виконавця.

Крім того, надіслана йому оригінальна копія оскаржуваної ухвали підписана невідомою йому в статусі судді фізичною особою ОСОБА_4, а його підпис засвідчено фальшивою «гербовою» печаткою із малюнком Малого Державного Герба України, а не з зображенням Великого.

Просив скасувати ухвалу Калуського міськрайонного суду від 05.11.2018 року як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Також 05.12.2018 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Одну із заяв про ухвалення додаткового рішення скаржник мотивував тим, що суд при постановленні ухвали від 05.11.2018 року не визначився та не виніс ніякого рішення щодо зазначеної скаржником обставини про те, що оскаржена постанова не є виконавчим документом та не підлягає до примусового виконання будь-ким, в тому числі Управлінням соціального захисту населення Калуської районної ради. Натомість, констатувавши, що така постанова не є виконавчим документом, суд не зробив юридичного висновку про те, що дана постанова не підлягає до примусового виконання, є неправомірною, як і дії державного виконавця з її винесення, звернення до примусового виконання, та не зобов'язав суб'єкта оскарження усунути порушення (поновити порушене право заявника). Просив ухвалити додаткове рішення у справі стосовно вимоги п. 1 прохальної частини скарги, а саме: визнати оскаржуване рішення у вигляді постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22.01.2018 року у ВП №55596762, дії суб'єкта оскарження - Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в особі державного виконавця Калинович Т.М., що проявилися у винесенні 22.01.2018 року постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника неправомірними та зобов'язати суб'єкта оскарження усунути порушення (поновити порушене право заявника), виходячи з того, що оскаржена постанова не є виконавчим документом і тому не підлягає до примусового виконання, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, але судом не було ухвалено рішення.

Іншу заяву про ухвалення додаткового рішення скаржник мотивував тим, що суд при постановленні ухвали від 05.11.2018 року не визначився та не виніс ніякого рішення щодо того факту, що в п. 1 резолютивної частини оскарженої постанови вказано про те, що ОСОБА_2 отримує дохід в Управлінні праці та соціального захисту населення за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, а тому така постанова є несправжньою, нечинною, фальшивою. Вважає, що таку постанову та дії державного виконавця щодо її винесення та звернення до виконання слід було визнати неправомірними та зобов'язати суб'єкт оскарження усунути порушення (поновити порушене право заявника). Натомість, встановивши формальну відповідність оскаржуваної постанови Інструкції, суд не зробив юридичного висновку про її несправжність, нечинність та фальшивість. Просив ухвалити додаткове рішення у справі стосовно вимоги п. 1 прохальної частини скарги, а саме: визнати оскаржуване рішення у вигляді постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22.01.2018 року у ВП №55596762, дії суб'єкта оскарження - Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в особі державного виконавця Калинович Т.М., що проявилися у винесенні 22.01.2018 року постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника неправомірними та зобов'язати суб'єкта оскарження усунути порушення (поновити порушене право заявника), виходячи з існування незаперечного юридичного факту несправжності, нечинності та фальшивості оскарженої постанови, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, але судом не було ухвалено рішення.

Ухвалами Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.12.2018 року відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами, ОСОБА_2 подав до суду апеляційні скарги, які мотивував тим, що неухвалення судом рішення відносно однієї з вимог скарги є неприпустимим, в певному сенсі перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскільки суд міг би задовольнити вимоги скарги в певній частині і таким чином захистити та відновити порушені права та інтереси скаржника.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що в даному випадку постановлено не рішення, а ухвала, що унеможливлює винесення додаткового рішення. Зазначає, що ухвала теж є судовим рішенням, а у передбачених кодексом випадках судовий розгляд закінчується постановленням ухвали.

На його думку, суду слід було зробити юридичний висновок із зазначеного, що оскаржувана постанова не є виконавчим документом, та винести часткові рішення з кожного питання, а не зазначати про відмову в задоволенні скарги в цілому.

Зазначає, що оскаржувана постанова була надіслана до Управління соціального захисту населення саме для примусового, а не добровільного виконання.

Вважає, що судом було невірно витлумачено закон та не застосовано норми права, які підлягали застосуванню.

Також зазначає, що, на його думку, суду слід було піддати аналізові послідовно всі частини вимоги скарги (зокрема, й про несправжність, нечинність та фальшивість оскарженої постанови у виконавчому провадженні).

Просить скасувати ухвали Калуського міськрайонного суду від 12.12.2018 року як такі, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи поданих апеляційних скарг підтримав.

Представник Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду повторне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням державного виконавця у відпустці.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01.12.2014 року Калуським міськрайонним судом видано виконавчий лист №345/883/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» філії Калуське управління по експлуатації газового господарства 1903 грн. 09 коп. заборгованості за спожитий природний газ за період з 01.02.2011 року по 01.02.2014 року на особовий рахунок НОМЕР_1; стягнення з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» філії Калуське управління по експлуатації газового господарства 243 грн. 60 коп. судового збору.

На підставі даного виконавчого листа стягнуто 569,40 грн. боргу, залишок становить 1333,69 грн. (а.с. 50).

Встановлено також, що 22.01.2018 року державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Калинович Т.М. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55596762 з виконання виконавчого листа №345/883/14-ц від 01.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Івано-Франківськгаз» 1333,69 грн. боргу та 243,60 грн. судового збору (а.с. 47).

22.01.2018 року державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Калинович Т.М. винесено Постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні ВП №55596762, якою звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 в Управлінні праці та соціального захисту населення у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу (а.с. 55).

Постановляючи ухвали про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця щодо винесення постанови від 22.01.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, та про відмову в задоволенні заяв про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та здійснював заходи, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для повного і своєчасного виконання рішення суду, а оскаржувана постанова відповідає законодавчо встановленим формі та змісту. При цьому, вказані заявником в поданих заявах доводи не є підставою для ухвалення додаткового рішення у справі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 13 даного Закону передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5) визначено вимоги до постанов виконавця. Зокрема, постанова як окремий документ містить такі обов'язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови. До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року №6, при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Перелік постанов виконавців, які є виконавчими документами, визначено п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону. Так, такими є: постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Статтею 447 ЦПК України та ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як зазначено в ч.ч. 2, 5 ст. 48 Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до ст. 68 Закону стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Статтею 72 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено умови звернення стягнення на допомогу з державного соціального страхування та соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства, а в статті 73 наведено вичерпний перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення.

Так, на допомогу з державного соціального страхування, що виплачується в разі тимчасової непрацездатності та в інших випадках, допомогу по безробіттю та соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства, призначену відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», стягнення може бути звернено виключно за рішеннями про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також втратою годувальника (ст. 72 Закону).

Стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв'язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв'язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв'язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.

Стягнення не здійснюється також із сум: 1) неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги; 2) грошової компенсації за видане обмундирування і натуральне постачання; 3) вихідної допомоги в разі звільнення (виходу у відставку) з військової служби, служби в поліції та Державної кримінально-виконавчої служби України, а також грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та в інших випадках, передбачених законом; 4) одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві; 5) грошової допомоги, пов'язаної з безоплатним забезпеченням протезування (ортезування) учасника антитерористичної операції, учасника здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, які втратили функціональні можливості кінцівок, благодійної допомоги, отриманої зазначеними особами, незалежно від її розміру та джерела походження (ст. 73 Закону).

Як вбачається з копії Відповіді № від 24.01.2018 року на запит №35128772 від 24.01.2018 року до Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб, інформація стосовно боржника ОСОБА_2 щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платника податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня, а згідно копії Відповіді № від 24.01.2018 року на запит №35128771 від 24.01.2018 року фізичну особу-підприємця боржника припинено (а.с. 56).

Боржником не було запропоновано державному виконавцю види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу, натомість подано Декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи, з якої вбачається відсутність у нього будь-яких доходів та майна (а.с. 57-59).

Згідно копії Посвідчення серії НОМЕР_2 від 04.01.2018 року, копії Довідки про тримання (неотримання) допомоги №2363 від 12.07.2018 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Калуської РДА і йому відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» призначено державну соціальну допомогу з 10.07.2015 року повічно (а.с. 25, 61). Також з вказаної довідки вбачається, що з даної соціальної допомоги стягнуто кошти на підставі виконавчого листа №345/883/14-ц від 01.12.2014 року.

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду про те, що чинним законодавством не передбачено неможливість звернення стягнення на кошти, нараховані як соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, а оскаржувана постанова відповідає законодавчо встановленим вимогам до даного виду документів.

Що стосується вимог скаржника про ухвалення додаткового рішення по справі то слід зазначити, що вичерпний перелік підстав для його ухвалення встановлений ч. 1 ст. 270 ЦПК України.

Так, даною нормою передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, вимоги скаржника про ухвалення додаткового рішення фактично зводяться до зміни суті ухвали та не є підставами для ухвалення додаткового рішення у справі в розумінні ч. 1 ст. 270 ЦПК України.

Апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваних ухвал Калуського міськрайонного суду від 5 листопада 2018 року, 12 грудня 2018 року, 12 грудня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки обставин, досліджених у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оскаржувані ухвали постановлені з дотриманням вимог закону, скасуванню з підстав, наведених в апеляційних скаргах, не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвали Калуського міськрайонного суду від 5 листопада 2018 року, 12 грудня 2018 року, 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.