ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року

м.Суми

Справа №579/223/18

Номер провадження 22-ц/816/308/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собина О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 22 жовтня 2018 року в складі судді Моргуна О.В., ухваленого в м. Кролевці, повний текст якого складений 31 жовтня 2018 року,

у цивільній справі за позовом представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна,

в с т а н о в и в :

08 лютого 2018 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути безпідставно набуті відповідачем 8000 доларів США, еквівалентних 216956,80 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що за час шлюбу з ОСОБА_1 був збудований будинок з надвірними господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який є об'єктом права спільної часткової власності сторін. Після розірвання шлюбу з відповідачем було досягнуто усної домовленості щодо викупу належної ОСОБА_1 1/2 частки будинку з надвірними господарськими будівлями, проте попередній договір не був укладений. З метою викупу частини будинку позивач розписками від 09 вересня 2014 року, 12 грудня 2014 року, 11 липня 2015 року та 06 січня 2017 року передав відповідачу всього 8000 доларів США. З'ясувавши оціночну вартість домоволодіння, яка станом на 23 жовтня 2015 року складала 379647 грн, а вартість 1/2 частки - 189824 грн, заявник запропонував відповідачу укласти договір купівлі-продажу 1/2 частки будинку, зазначивши, що фактично виплатив вартість належної їй частки будинку, але остання відмовилась укладати договір. Відтак, на думку позивача, оскільки домовленості щодо істотних умов договору купівлі-продажу частини будинку не було досягнуто, тому ОСОБА_1 повинна повернути йому 8000 доларів США, які безпідставно утримує.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 22 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуте майно - грошові кошти в сумі 8000 доларів США, еквівалентних 216956 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за сплату судового збору у сумі 2169 грн. 58 коп.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодилась та, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати у частині стягнення з неї 1000 доларів США, еквівалентних 27119,60 грн, за розпискою від 12 грудня 2014 року.

Свої вимоги заявниця апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розписка від 12 грудня 2014 року про отримання від позивача 1000 доларів США не містить її підпису, як і не містить інформації про мету отримання цих коштів та зобов'язання їх повернути. Крім того, на думку ОСОБА_1, суд не врахував показання свідка ОСОБА_4, яка підтвердила те, що між позивачем і відповідачем під час написання спірної розписки виник конфлікт, внаслідок якого ОСОБА_1 йшла, не отримавши коштів та не поставивши свого підпису в розписці.

В іншій частині вирішених судом позовних вимог, тобто в частині стягнення з відповідача 7000 доларів США, судове рішення не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що з 31 жовтня 1992 року по 26 березня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 11, 12).

За час шлюбу, 20 грудня 2006 року, позивач і відповідач у рівних частках набули у власність по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 (а.с. 17, 18).

Як встановлено судом першої інстанції, та не заперечується сторонами у справі у вересні 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було досягнуто усної домовленості про придбання позивачем у відповідача належної їй 1/2 частки житлового будинку з надвірними і господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

З метою продажу у майбутньому своєї частки вказаного вище житлового будинку з надвірними і господарськими будівлями 09 вересня 2014 року ОСОБА_1 склала розписку про отримання від ОСОБА_2 у якості авансу 5000 доларів США у присутності двох свідків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 13).

11 липня 2015 року ОСОБА_1 склала розписку про отримання від ОСОБА_2 у рахунок виплати за будинок 1000 доларів США у присутності двох свідків - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а.с. 15).

06 січня 2017 року ОСОБА_1 склала розписку про отримання від ОСОБА_2 1000 доларів США у рахунок подальшого продажу своєї частки будинку у присутності двох свідків - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 16).

У трьох вказаних вище розписках від 09 вересня 2014 року, 11 липня 2015 року та від 06 січня 2017 року містяться підписи ОСОБА_1, а також всіх зазначених у розписках свідків.

Проте, у розписці від 12 грудня 2014 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 1000 доларів США у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, крім підписів свідків, підпис відповідача відсутній, як і відсутня вказівка про мету отримання коштів від позивача (а.с. 14).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила отримання від позивача ОСОБА_2 09 вересня 2014 року 5000 доларів США, 11 липня 2015 року 1000 доларів США та 06 січня 2017 року 1000 доларів США, а також визнала позовні вимоги на суму 7000 доларів США. Водночас, відповідач вказала, що кошти у сумі 1000 доларів США за розпискою від 12 грудня 2014 року від позивача вона не отримувала, вказану розписку не підписувала, тобто у цій частині ОСОБА_1 позов не визнала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що у частині позовних вимог про стягнення 7000 доларів США відповідач позов визнала, а тому обставини отримання коштів в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважав такими, що не підлягають доказуванню.

Стосовно заперечень відповідача про отримання нею від позивача 12 грудня 2014 року 1000 доларів США, то суд вказав, що ОСОБА_1 не надала доказів, які б підтверджували, що вона ці кошти не отримувала. При цьому, суд вказав, що свідок ОСОБА_4 підтвердила передання позивачем відповідачу 12 грудня 2014 року 1000 доларів США в рахунок сплати за належну їй частину будинку. Отже, суд вважав встановленими обставини отримання відповідачем від позивача протягом 2014-2017 років коштів на загальну суму 8000 доларів США в рахунок подальшого продажу належної ОСОБА_1 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки попередній договір купівлі-продажу частки будинку сторони не укладали, а усна домовленість сторін щодо умов укладення договору купівлі-продажу в майбутньому не є попереднім договором, тому договірні відносини між позивачем та відповідачем відсутні. Таким чином, на думку суду першої інстанції, між сторонами виник спір стосовно набуття майна без достатніх правових підстав, а тому суд застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України та задовольнив позов у повному обсязі.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначалось вище, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 надав суду першої інстанції розписки відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 8000 доларів США. При цьому, метою складення розписок 09 вересня 2014 року на суму 5000 доларів США, 11 липня 2015 року на суму 1000 доларів США та 06 січня 2017 року на суму 1000 доларів США був продаж ОСОБА_1 у майбутньому своєї частки житлового будинку з надвірними і господарськими будівлями позивачу ОСОБА_2

Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ні попереднього ні основного договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з надвірними і господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, не укладали.

Водночас, відповідач ОСОБА_1 визнала, що отримані нею кошти на загальну суму 7000 доларів США по своїй суті є авансом від позивача ОСОБА_2 за майбутній продаж йому 1/2 частки вказаного вище домоволодіння.

У зв'язку з тим, що сторони не досягли згоди по вартості належної відповідачу 1/2 частини будинку, тому договір купівлі-продажу не був укладений.

Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини з приводу відчуження житлового будинку, оскільки ні договір купівлі-продажу, ні попередній договір про укладення в майбутньому сторонами договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку у порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладались.

Проте, зважаючи на предмет і підстави заявленого позову, зокрема, що спірні кошти були отримані відповідачем шляхом написання розписок, тому висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли не договірні правовідносини, а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються ст. 1212 ЦК України, на думку колегії суддів, є помилковим, оскільки судом не врахована правова природа правовідносин, які виникли між сторонами.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого;

4) вiдсутнiсть правової підставидля вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції невірно встановив правову природу розписок від 09 вересня 2014 року на суму 5000 доларів США, від 11 липня 2015 року на суму 1000 доларів США та від 06 січня 2017 року на суму 1000 доларів США, за змістом яких ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 кошти на загальну суму 7000 доларів США у рахунок коштів за придбання 1/2 частини належного відповідачу житлового будинку з надвірними і господарськими будівлями у майбутньому.

Тобто зміст вказаних вище розписок свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, на яку вказує ОСОБА_2 у позові як на підставу повернення йому цих коштів.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Таким чином, застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, є виключною прерогативою суду.

Зміст позову ОСОБА_2 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від нього відповідачем як попередню оплату в рахунок суми за основним договором, у зв'язку з тим, що зобов'язання не виконано (не укладено основний договір).

Отже, спірні правовідносини врегульовані положеннями ст. 570 ЦК України, якою належить керуватися при вирішенні спору у даній справі, що судом першої інстанції не було враховано внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 грошова сума в розмірі 7000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 08 лютого 2018 року становила 189837,44 грн, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 1000 доларів США або 27119,63 грн за розпискою від 12 грудня 2014 року, то ці вимоги є недоведеними, оскільки вказана розписка не була підписана ОСОБА_1

Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем 12 грудня 2014 року 1000 доларів США, а висновки суду першої інстанції з привод того, що факт отримання коштів підтвердила свідок ОСОБА_4 не ґрунтується на вимогах процесуального закону.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, свідок ОСОБА_4 суду підтвердила пояснення відповідача з приводу того, що під час написання розписки від 12 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем виник конфлікт, в результаті якого відповідач, не підписавши розписку та не отримавши від позивача кошти, вийшла з будинку. Зазначене підтверджується записом судового засідання від 22 жовтня 2018 року.

Таким чином, беззаперечних доказів отримання ОСОБА_1 12 грудня 2018 року 1000 доларів США від ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

За вказаних вище обставин, оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України підлягає скасуванню в апеляційному порядку з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме, про стягнення з відповідача на користь позивача 7000 доларів США, еквівалентних 189837,44 грн за офіційним курсом НБУ станом на 08 лютого 2018 року.

Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково (на 87 %), тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1887,51 грн судового збору за подання позову до суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 22 жовтня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) 7000 доларів США, еквівалентних 189837 грн 44 коп. за офіційним курсом НБУ станом на 08 лютого 2018 року.

У задоволенні позову ОСОБА_2 в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1887 грн 51 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

Т. А. Левченко