Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Космачевської Т.В., Соломахи Л.І.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши в приміщені суду в залі №5 в місті Бахмуті цивільну справу №234/18482/18

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області, Краматорської місцевої прокуратури, треті особи без самостійних вимог: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року,

(суддя - Костюков Д.Г. рішення ухвалено у м. Краматорськ, повний текст судового рішення складено 10 грудня 2018 року),

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області, Краматорської місцевої прокуратури про визнання протиправною, незаконною, неправомірною бездіяльності Прокуратури Донецької області, яка полягала в невиконанні керівником Краматорської місцевої прокуратури Біжко С.В. та заступником керівника Краматорської місцевої прокуратури Мєшковим А.В. їх службових обов'язків встановити розумні строки проведення слідчих дій відповідними прокурорами при процесуальному керівництві досудового розслідування кримінального провадження №0002670 від 06.12.2014 року, за результатами розгляду його скарги від 21.06.2017 року; визнання протиправною, незаконною, неправомірною бездіяльності Прокуратури Донецької області, яка полягала в невиконанні керівником Краматорської місцевої прокуратури Біжко С.В. та заступником керівника Краматорської місцевої прокуратури Мєшковим А.В. їх службових обов'язків надати обґрунтовану відповідь на скаргу ОСОБА_1 від 21.06.2017 року; стягнути з Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області ЄРДПОУ 08592158 за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену протиправною бездіяльністю при досудовому розслідуванні кримінального провадження №0002670 від 06.12.2014 року в сумі 134028,00 грн., спричинену противоправною бездіяльністю при досудовому розслідуванні кримінального провадження 0002670 від 06.12.2014 року, а саме:

порушенням права ОСОБА_1 на отримання обгрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк відповідно до норм статті 40 Конституції України та частини 2 статті 308 Кримінального процесуального кодексу України (як умова відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди);

порушенням права ОСОБА_1 на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (як умова відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди);

порушенням права ОСОБА_1 на справедливий суд в розумні строки відповідно до норм статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (як умова відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди);

порушенням права ОСОБА_1 володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації його права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання ТОВ «Украгропромстрой» належного йому майна - гарантованого нормами статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Визначити порядок виконання прийнятого судового рішення та вжити заходів для забезпечення його виконання.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі № 234/18482/18 та роз'яснено позивачу право на звернення за належною підсудністю до Донецького окружного адміністративного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зокрема, представник позивача зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визначив спір як публічно-правовий та застосував норми Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позов подано не до суб'єкта владних повноважень (Прокуратури Донецької області) щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, а до Держави Україна, як особи, що відповідає за шкоду спричинену органами державної влади та їх посадових осіб. А тому стягнення, у разі задоволення позову, має бути звернено на кошти Державного бюджету України, а не на кошти Прокуратури Донецької області. Тому, на думку ОСОБА_2, суд своїми діями позбавив позивача права на доступ до суду, фактично відмовивши у праві на справедливий розгляд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 55 Конституції України.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши додаткові пояснення.

Представник відповідача та треті особи у судове засідання апеляційного суду не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній цивільній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача до суб'єктів владних повноважень належить розглядати в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства, так як вимоги є взаємопов'язаними, вимога про відшкодування шкоди є похідною від основних вимог про визнання бездіяльності неправомірною, їх спільний розгляд слід проводити за правилами розгляду основної вимоги.

Але з такими висновками погодитись неможливо.

Пунктами 1, 2 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п.1 ч.1 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Термі «суб'єкт владних повноважень» Кодексом адміністративного судочинства визначено як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З позовної заяви вбачається, що одним з предметів спору у даній справі є визнання протиправною, незаконною, неправомірною бездіяльності Прокуратури Донецької області, яка полягала в невиконанні процесуальними керівниками Краматорської місцевої прокуратури Біжко С.В. та Мєшковим А.В. їх службових обов'язків встановити розумні строки проведення слідчих дій при процесуальному керівництві досудового розслідування кримінального провадження за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 21.06.2017 року, внаслідок чого, на думку позивача, йому було спричинено моральну шкоду, яку він просив відшкодувати, стягнувши з Держави Україна 134028 грн. відповідно до ст. 20 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КПК України прокурор - це особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 17 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах її повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього кодексу, є самостійним у його процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

На підставі ч.3 ст.17 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення повноважень, пов'язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов'язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладається, зокрема, функція нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.

Коло повноважень прокурора у процесі здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням передбачене частиною другою статті 36 КПК України.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 45 Закону України «Про прокуратуру» рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу встановлено факти порушення прокурором прав осіб або вимог закону, таке рішення може бути підставою для дисциплінарного провадження.

Право на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти (частина друга статті 45 Закону України «Про прокуратуру»).

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України, серед яких в пункті 9-1 зазначено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КПК України підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування.

Тобто, під час досудового розслідування прокурор виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження його рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок.

Закони України не передбачають право особи звертатися з окремим позовом до прокурора, в тому числі вищого рівня про визнання протиправними його рішень, дій чи бездіяльності, вчинених як учасником судового процесу у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.

Здійснюючи функції прокуратури, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та Законами України (частина друга статті 16 Закону України «Про прокуратуру»).

Виходячи з аналізу пунктів 2 і 3 частини першої статті 16 Закону України «Про прокуратуру» незалежність прокурора забезпечується, зокрема, порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами; забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у Законах України право на судовий захист слід застосовувати, враховуючи принцип дружнього ставлення до міжнародного права (див. абзац 3 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац 4 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення цього суду від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016), у світлі пункту 1 статті 6 Конвенції та його інтерпретації Європейським судом з прав людини.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

Стосовно права на звернення до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності прокурора щодо невиконання керівниками місцевої прокуратури службових обов'язків встановити розумні строки проведення слідчих дій відповідними прокурорами при процесуальному керівництві досудового розслідування кримінального провадження, то відсутність його регламентації у національному праві є розумним обмеженням, оскільки чинне законодавство передбачає інші способи захисту прав та інтересів зацікавленої особи.

Згідно з частиною третьою статті 124 Конституції України у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що набрав чинності 30 вересня 2016 року, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

На підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Поняття «справа, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства», стосується як справ, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих справ, які взагалі не можуть розглядатися у суді.

Отже апеляційний суд доходить висновку, що не можуть бути предметом судового розгляду заявлені разом позивачем вимоги про визнання протиправною бездіяльності прокурора щодо невиконання керівниками місцевої прокуратури службових обов'язків встановити розумні строки проведення слідчих дій відповідними прокурорами при процесуальному керівництві досудового розслідування кримінального провадження відповідно до заяви та про відшкодування завданої цією бездіяльністю моральної шкоди.

Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений Великою палатою Верховного Суду 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в позовній заяві зазначені також вимоги щодо порушення права ОСОБА_1 на розгляд його звернення та на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк відповідно до норм статті 40 Конституції України та статті 308 КПК України; щодо порушення права ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд в розумні строки його цивільних прав як власника активів відповідно до статей 1, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст..ст. 8,9, 19, 41,55 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини іа основоположних свобод, які за умов дотримання вимог, передбачених главою 6 Цивільного процесуального кодексу України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини, що мають значення для вирішення питання про відкриття провадження, порушено норми процесуального права, що є підставами для скасування ухвали.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 28 січня 2019 року.

Суддя-доповідач О.С. Санікова