Справа № 453/873/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/133/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника прокуратури Заєць І.Є., відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2018 року в складі судді Микитина В.Я. у справі за позовом Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_1 , з участю третьої особи Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсними рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,-

встановила:

У серпні 2017 року перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

Вимоги обґрунтовував тим, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 03.02.2016 року у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення ОСОБА_2 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, кримінальне провадження закрито на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_2 , яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов`язків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки, без виходу у натурі та прив`язки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем ОСОБА_1 оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі йому спірної земельної ділянки у приватну власність. Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації відповідачем ОСОБА_1 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради.

Враховуючи вимоги закону, прокурор змушений звертатися до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки саме до відання останнього на даний час відноситься розпорядження землями державної власності. Покликаючись на норми ст. ст. 257, 261 та 267 ЦК України просив визнати поважними причини пропуску звернення до суду із вказаним позовом, оскільки про порушення прав держави прокуратурі стало відомо лише у вересні 2015 року з інформаційного листа Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, а у подальшому, з результатів прокурорської перевірки.

Просив визнати недійсним рішення від 15.10.2008 року № 518 «Про передачу у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0636 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»», визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 01.04.2009 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 48, витребувати у ОСОБА_1 та повернути земельну ділянку площею 0,0636 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташовану у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, у державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_1 , з участю третьої особи Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсними рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 518 від 15.10.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки пл. 0,0636 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»» та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 01.04.2009 року (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2 , цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва) та зареєстрованого за № 48, витребування від ОСОБА_1 у державну власність земельної ділянки площею 0,0636 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник прокурора Львівської області, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_2 перебуваючи на посаді землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради, особистим підписом завірила акт встановлення і узгодження зовнішніх меж спірної земельної ділянки, що відводилась у власність ОСОБА_1 , а також власноручно написала і підписала довідку про те, що відповідна земельна ділянка знаходиться в межах с. Дубина Сколівського району.

Вважає, що внаслідок неправомірних дій землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради, відповідач ОСОБА_1 незаконно отримав у приватну власність земельну ділянку, яка знаходиться за межами населеного пункту, що підтверджується інформацією Держземагенства у Сколівському районі.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 03.02.2016 року землевпорядника ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.ч. 1, 2 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

На вказані обставини звертав увагу прокурор на судових засіданнях в районному суді, однак такі не взяті до уваги.

Також вважає, що суд не надав належної оцінки долученому до позовної заяви викопіюванню з карти роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського підприємства «Карпати» Верхньосиневидненської селищної ради, згідно якої спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту.

До повноважень Державної інспекції сільського господарства станом на 2015 рік належало здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, однак суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою інформацію Державної інспекції від 16.09.2015 року № 2644/3-10-8 про виявлені відповідні порушення.

Покликаючись на норми ЗК України зазначає, що сільська, селищна, міська рада має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах населеного пункту, відтак враховуючи відсутність рішення відповідного органу центральної влади про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0636 га, є підстави для визнання недійсним державного акту про право власності на спірну земельну ділянку та задоволення інших позовних вимог.

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2018 рокута ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Заєць І.Є. на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що єдиною підставою для звернення прокуратури із даним позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції котрої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції котрого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту с. Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, тому орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею.

Разом з цим, з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння і розпорядження своїм майном та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку є невиправданим, оскільки такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_1 , котрі, захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зазначив, що задоволення позовних вимог призведе до втрати відповідачем ОСОБА_1 права на спірну земельну ділянку, хоча останній не може відповідати за неправомірні дії посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника ОСОБА_2 , при передачі йому такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило, таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд погодився із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, яка є частиною єдиного масиву площею 10,0 га., була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем ОСОБА_1 та іншими членами садово-городнього товариства у цьому масиві за відповідним призначенням.

Зважаючи на наявність підстав для відмови у позові по суті вимог, таке, на переконання суду, виключає необхідність дослідження судом підстав для відмови у позові за спливом позовної давності, тому оцінку заяві про застосування у справі наслідків спливу позовної давності суд не надавав, при цьому суд погодився із наявністю підстав у даному випадку для представництва прокурором інтересів держави.

Виходячи з наявних матеріалів справи, вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується із оскаржуваним рішенням враховуючи таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись в суд з відповідними вимогами, позивач в силу вимог статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну сторону таких.

Судом встановлено, що згідно рішень виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів «Про створення садово-городнього товариства» № 130 від 19.05.1988 року та «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати»» № 176 від 16.06.1988 року (а. с. 41, зворот), створено садово-городнє товариство «Карпати» із відведенням йому із земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки загальною площею 10,0 га. у постійне користування в урочищі «Заріка» на території Верхньосиньовидненської селищної ради.

Відповідач ОСОБА_1 вступив до членів садово-городнього товариства «Карпати», сплачував внески до Верхньосиньовидненської селищної ради за користувався земельною ділянкою, на якій, зокрема, приводив городництво.

Зазначені обставини також визнаються учасниками справи, відтак в силу ст. 82 ЦПК України, не доказуються.

Рішенням Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області від 15.10.2008 року № 518 «Про передачу у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0636 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»» (а.с. 20), відповідачу ОСОБА_1 , як члену вищевказаного садово-городнього товариства, передано у власність земельну ділянку площею 0,0636 га, якою він користувався, для ведення садівництва, тобто без зміни її цільового призначення.

01.04.2009 року відповідачу ОСОБА_1 видано Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 . Акт зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 48 (а. с. 21). Право власності оформлене на земельну ділянку площею 0,0636 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, цільове призначення ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2 .

Таким чином, на підставі спірного рішення органу місцевого самоврядування відповідач ОСОБА_1 отримав у власність відповідну земельну ділянку площею 0,0636 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташовану у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області.

Частиною другою статті 2 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ст. 126 ЗК України).

Згідно із ч. 1 ст. 18 ЗК України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

При цьому, статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, зазначене узгоджується із способом захисту цивільного права.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ЦК України).

Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта

Статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно із ст. 175, 176 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) межі адміністративно-територіальних утворень встановлюються в порядку та відповідно до закону. Межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 15.12.2008 року) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Земельного кодексу України та інших законів України щодо проведення робіт із землеустрою, пов`язаних із встановленням і зміною меж сіл, селищ, міст, районів», який набрав чинності 05 серпня 2012 року, встановлено, що межі населених пунктів, не встановлені в натурі (на місцевості) на час набрання чинності цим Законом за проектами землеустрою щодо встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень, можуть бути встановлені без розроблення (зміни) генеральних планів населених пунктів. Площа населених пунктів у такому разі має відповідати тій, що зазначена у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, а у разі їх відсутності - у проектах формування територій сільських, селищних рад.

Згідно із п. 8 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року, у разі якщо межі сіл, селищ міст не встановлені відповідно до вимог статей 174, 175 та 176 Земельного кодексу України, визначення меж земель державної та комунальної власності здійснюється з урахуванням населених пунктів, зазначених у Державному земельному кадастрі.

Разом з цим, як слідує з листа Верхньосиньовидненської селищної ради № 02-19/290 від 15.11.2017 року генеральний план смт. Верхнє Синьовидне існує, однак генерального плану с. Дубина окремо немає. Розмежування території на землі державної і комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області селищною радою не проводилось (а.с. 59).

Жодної експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, також не проводилось, позивачем суду не надано.

В матеріалах справи наявна ухвала Сколівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року, згідно якої ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 367 КК України та ч.2 ст. 367 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито (а.с. 7-8).

Під час розгляду даного кримінального провадження судом, у зв`язку із поданим клопотанням обвинуваченою ОСОБА_2 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, не досліджувались докази по справі. Факт знаходження земельної ділянки площею 0,10 га для ведення садівництва в садово-огородньому товаристві «Карпати», що в с. Дубина, Сколівського району Львівської області, яка була надана ОСОБА_1 за межами с. Дубина, під час розгляду даної справи судом не встановлювався.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з районним судом про те, що єдиною підставою для звернення прокуратури із даним позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції котрої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції якого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а, отже, орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку є невиправданим, такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_1 , які захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такого висновку суд дійшов, беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), у котрих напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення.

Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що у випадку задоволення позовних вимог у даній справі фактично буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача ОСОБА_1 виникло право на спірну земельну ділянку і такі дії однозначно будуть становити втручання у зазначене право. У подальшому це призведе до втрати відповідачем права на спірну земельну ділянку, хоча такий не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника ОСОБА_2 , при передачі йому такої земельної ділянки у власність.

Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відтак, враховуючи ту обставину, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило, а таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, яка є частиною єдиного масиву площею 10,0 га, була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем ОСОБА_1 та іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 24.04.2013 року справі №6-14цс13 та постанові від 23.10.2013 року у справі №6-93цс13, апеляційний суд визнає безпідставним, оскільки правовідносини у зазначених судових рішеннях не є тотожними до даних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 04 вересня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк