Ухвала

Іменем України

05 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 489/3978/13ц

провадження № 61-16114ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кіртка Антон Анатолійович,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року у складі судді Коваленка І. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 липня 2019 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк», банк) звернулося до суду із скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кіртки Антона Анатолійовича (далі - старший державний виконавець) та зобов`язання державного виконавця перерахувати стягувачу ПАТ «Енергобанк» грошові кошти у розмірі 12 872, 72 грн.

Скарга обґрунтовувалась тим, що на примусовому виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Центральний ВДВС) перебуває виконавче провадження ВП № 41102386 з примусового виконання виконавчого листа від 04 вересня 2013 року № 2/489/1776, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» 33 035, 15 дол. США та 1 000, 00 грн пені, а також витрат зі сплати судового збору у розмірі 2 649, 51 грн. Згідно з протоколом від 11 жовтня 2018 року № 362103 переможцем торгів визнано учасника № 5 ОСОБА_2 та йому запропоновано перерахувати суму коштів у розмірі 131 480, 00 грн на рахунок продавця майна - територіального органу державної виконавчої служби, у строк до 26 жовтня 2018 року.

08 листопада 2018 року на рахунок банку зараховані 118 607, 28 грн з призначенням платежу: перерахування коштів від ОСОБА_1 згідно з виконавчим документом № 2/489/1776 від 04 вересня 2013 року на користь ПАТ «Енергобанк». Таким чином, різниця між сумою, зазначеною у протоколі електронних торгів, та сумою, яка перерахована стягувачу, становить 12 872, 72 грн. Проте, до моменту розподілу і перерахування коштів стягувачу, станом на 19 листопада 2018 року, старшим державним виконавцем не ухвалена постанова про стягнення витрат відповідно до положень частини четвертої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження». За відсутності постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, утримання коштів у розмірі 12 872, 72 грн на депозитному рахунку державної виконавчої служби або подальший розподіл і перерахування цих коштів на відповідні рахунки є протиправним, оскільки грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунок стягувача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року у задоволенні скарги ПАТ «Енергобанк» відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що вимоги скарги банку є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 81 ЦПК України не надано суду доказів щодо оспорюваної бездіяльності державного виконавця.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 липня 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що старшим державним виконавцем проводились певні виконавчі дії, направлені на розподіл залишку у розмірі 12 872, 72 грн від продажу реалізованого майна боржника. Такі дії стягувачем не оскаржувалися. Сам по собі факт нездійснення (невнесення) державним виконавцем до Автоматизованої системи виконавчого провадження постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, на які посилається скаржник, не свідчить про бездіяльність державного виконавця щодо розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Суд апеляційної інстанції підтримав висновок суду першої інстанції, що заявником не доведена бездіяльність старшого державного виконавця Центрального ВДВС щодо розподілу стягнутих з боржника внаслідок реалізації нерухомого майна грошових сум.

ПАТ «Енергобанк» 23 серпня 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права; банк просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням обов`язковості виконання рішень.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За правилом частини четвертої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно з частиною першою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Відповідно до частини п`ятої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких такі суми стягнуто (крім випадків, коли стягувач є одночасно боржником в іншому виконавчому провадженні).

Згідно з пунктом 15 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, у разі надходження суми, яка не задовольняє вимоги усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження виконавець невідкладно складає розрахунок, який повинен містити загальну суму стягнених коштів, суму, що залишилась після відрахування витрат виконавчого провадження, перелік стягувачів кожної черги, визначених статтею 46 Закону, та суму коштів, яка перераховується кожному стягувачу, суму стягненого виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця, штрафів у разі винесення відповідних постанов. Розрахунок долучається до матеріалів зведеного виконавчого провадження. Розрахунок державного виконавця затверджується начальником органу державної виконавчої служби (кошти розподіляються на підставі розрахунку державного виконавця та перераховуються на підставі розпорядження).

Виконавче провадження № 39991079 відкрито 30 вересня 2013 року на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2008 року № 40. У подальшому за місцем знаходження майна боржника надійшло на виконання до Центрального ВДВС разом з постановою про закінчення виконавчого провадження від 25 листопада 2013 року; постановою про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 26 769, 94 грн від 08 жовтня 2013 року; постановою про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 80, 00 грн від 31 жовтня 2013 року.

06 грудня 2013 року державним виконавцем Центрального ВДВС відкрито виконавче провадження ВП № 41102386.

05 листопада 2018 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС ухвалено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 1 012, 00 грн витрат на проведення виконавчих дій, яка із супровідним листом від 05 листопада 2018 року направлена на адресу стягувача.

Відповідно до протоколу від 11 жовтня 2018 року № 362103, Державним підприємством «Сетам» проведені електронні торги з продажу належного боржнику майна, а саме садового будинку, загальною площею 38, 40 кв. м, та земельної ділянки, кадастровий № :05:006:0010 , загальною площею 0, 0618 га, переможцем яких визнано ОСОБА_2 , якому запропоновано перерахувати суму коштів у розмірі 131 480, 00 грн на рахунок продавця майна - територіального органу державної виконавчої служби до 26 жовтня 2018 року.

08 листопада 2018 року на рахунок банку зараховані 118 607, 28 грн з призначенням платежу: перерахування коштів від ОСОБА_1 згідно із виконавчим документом № 2/489/1776 від 04 вересня 2013 року на користь ПАТ «Енергобанк».

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що різниця між сумою, зазначеною в протоколі торгів, і сумою, перерахованою стягувачу, становить 12 872, 72 грн.

Зі змісту розпорядження старшого державного виконавця від 05 листопада 2018 року, що затверджене начальником Центрального ВДВС від 05 листопада 2018 року, зазначений залишок коштів зараховано у такому порядку: 11 860, 72 грн - на погашення виконавчого збору; 600, 00 грн - витрати виконавчого провадження; 412, 00 грн - витрати виконавчого провадження, пов`язані з проведенням експертної оцінки.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії державного виконавця відповідають нормам процесуального та матеріального права, вчинені відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем вірно розподілений залишок коштів від реалізованого майна боржника.

Суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що сам по собі факт нездійснення внесення державним виконавцем до Автоматизованої системи виконавчого провадження постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, на які посилається скаржник, не свідчить про бездіяльність державного виконавця щодо розподілу стягнутих з боржника грошових сум.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Аналіз рішень судів першої та апеляційної інстанцій, їх змісту та обґрунтування, а також доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики; Судом не встановлено неправильне застосування норм права.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її реалізації чи тлумачення, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 липня 2019 року за скаргою Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про визнання незаконною бездіяльності старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кіртка Антона Анатолійовича та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко