ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7313/17 Номер провадження 22-ц/814/133/19Головуючий у 1-й інстанції Троцька А.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2018 року у складі судді Троцької А.І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом та уточнивши у березні 2018 року прохальну частину заяви, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 25 травня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині, що стосується прав за кредитним договором № 1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 05.08.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1601/0808/98-147, відповідно до умов якого Банк надав йому кредит у розмірі 24 000 доларів США на строк до 08.08.2018 р. Виконання ним зобов'язань за вказаним кредитним договором забезпечено договором іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі й за договором № 1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року.

15 червня 2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за кредитним договором № 1601/0808/98-147 від 05.08.2008 р. ПАТ «Альфа-Банк».

Посилаючись на те, що вказані договори містять ознаки факторингу, що є фінансовою послугою, та суперечать вимогам розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389, «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» , що діяло на час укладення оспорюваного договору та підлягало застосуванню фінансовими установами на час здійснення факторингових операцій, позивач просив визнати договір недійсним, оскільки фактор не мав права набуття відступленого права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, а отже, предметом оспорюваного договору не може бути вимога за кредитним договором № 1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та фізичною особою ОСОБА_2 Крім того, позивач зазначав, що він не отримував жодних документів в підтвердження вчинення відступлення права вимоги.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2017 року у зв'язку зі зміною найменування ПАТ «Сведбанк» відповідача замінено на ПАТ «Омега Банк».

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що продаж відповідачем права вимоги до боржника на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, а зазначений договір не є договором факторингу, а тому оспорюваний договір не підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, оскільки при його укладенні дотримані всі вимоги чинного законодавства та його укладання відповідає волі сторін договору.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник позивача ОСОБА_2 -адвокат ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що жодних документів, які б підтверджували вчинення відступлення права вимоги відповідачами, позивач не отримував, АБ «Дельта Банком» не надано належних доказів у підтвердження оплати коштів за переуступку прав вимоги за кредитним договором № 1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, тому висновки суду про виконання вимог у повному обсязі є безпідставними, до спірних правовідносин судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню, та не застосовано закон, який підлягає застосуванню, у зв'язку з чим зроблено невірні висновки, що спірний договір не є договором факторингу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи - АТ «Альфа Банк» просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а судове рішення від 25.09.2018 року без змін. Вказує, що оспорюваний договір на права та обов'язки позивача, як сторони кредитного договору, жодним чином не впливає, позовні вимоги є необґрунтованими, а посилання позивача на те, що між сторонами оспорюваного правочину було укладено договір факторингу не відповідає дійсності. Крім того, позивачем пропущено строк давності звернення до суду, оскільки щонайменше з 10.07.2012 року йому достеменно було відомо про відступлення прав вимоги, про що свідчить самостійне здійснення ОСОБА_2 чергових платежів за кредитним договором у період з 10.07.2012 р. по 09.04.2014 р. саме на користь нового кредитора - АТ «Альфа Банк».

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі судом встановлено, що 05 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 1601/0808/98-147, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 24 000 доларів США на строк по 05 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, за адресою: АДРЕСА_2.

06 січня 2011 року сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до вищевказаного кредитного договору, згідно якого встановлено порядок погашення заборгованості, а саме: визначено, що починаючи з 10.02.2011 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом у сумі 313,93 доларів США в строк до 05.08.2018 року.

Згідно договору про внесення змін та доповнень № 2 від 06.01.2011 року сторонами встановлено, що в строк по 05.08.2023 року відповідач починаючи з 10.02.2011 року здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до умов договору, у сумі 242,35 доларів США.

Відповідно до договору від 06.01.2011 року про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 05.08.2008 року, окрім іншого внесено зміни щодо строку дії договору до 05.08.2023 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.

За умовами даного договору ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) права вимоги та передав їх, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі по Договору від 05 серпня 2008 року № 1601/0808/98-147.

Пунктом 2.3. спірного договору передбачено, що право вимоги переходять від Продавця до Покупця та обов'язки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем акту приймання-передачі Права вимоги.

Згідно пунктів 4.8., 4.9. договору протягом 15 робочих днів з дати відступлення (якщо інший термін не передбачений законодавством України) покупець зобов'язаний за свій власний рахунок від свого імені та від імені продавця надіслати кожному позичальнику та особі, яка надала забезпечення, повідомлення про відступлення поштою з підтвердженням підприємства поштового зв'язку про відправлення такого повідомлення адресатам. Такі повідомлення надсилаються на адреси одержувачів, які були зазначені у відповідних кредитних договорах або договорах забезпечення та на всі інші відомі продавцю адреси, які наявні в його внутрішніх базах, що є достатнім виконанням сторонами своїх обов'язків щодо повідомлення про відступлення. Неотримання позичальником або особою, яка надала забезпечення, відповідного повідомлення не впливає на дійсність передачі відповідного права вимоги та не спричиняє будь-яких інших негативних наслідків для продавця.

За актом приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 12 травня 2012 року, складеним 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відбулась фактична передача прав вимоги, що посвідчує факт здійснення відступлення прав за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі й за договорами, укладеними 05.08.2008 р. з позивачем ОСОБА_2

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В., за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» продав (відступив) права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі й по договору від 05 серпня 2008 року № 1601/0808/98-147, ПАТ «Альфа-Банк».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір не порушує прав та законних інтересів позивача та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа може звернутися до суду за захистом свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Підстави, за яких правочин може бути визнано недійсним, встановлено частинами першою, третьою статті 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

За умовами договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України).

Зі змісту статей 512, 656, 1077 ЦК України вбачається, що в цивільному праві розмежовуються правочинини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори факторингу та правочини з відступлення права вимоги.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18106 зробила правовий висновок, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Отже, обов'язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. За відсутності обов'язку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації договору факторингу.

В такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги.

У справі, що переглядається, загальну купівельну ціну, яку покупець має сплатити продавцю за право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, становить номінальна вартість основної непогашеної суми кредиту помножена на 52 проценти плюс сума нарахованих відсотків та комісії, але не сплачених до дати підписання (пункт 1.1. Договору).

Таким чином, право вимоги за спірним договором відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати й в даному випадку відносини факторингу відсутні та регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Суд першої інстанції, вірно встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність заявлених позивачем підстав визнання оспорюваного договору відступлення права вимоги недійсним.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом норм матеріального права та обставин справи і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відсутність доказів здійснення покупцем повної оплати за договором відступлення права вимоги, на що посилається в апеляційній скарзі представник позивача, на права та обов'язки ОСОБА_2 не впливає та не є підставою визнання правочину недійсним.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів надсилання позивачу повідомлення про відступлення права вимоги, оскільки за правилами статті 516, частини другої статті 517 ЦК України боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не звільняється від обов'язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання є належним.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано апелянтом по справі відсутність факту порушення (не визнання або оспорювання) суб'єктивного цивільного права або інтересу позивача внаслідок укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги, тому визнання правочину недійсним, як способу захисту цивільного права, не може бути застосовано.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процессуального права і підстав для його скасування колегією суддів не вбачається.

У зв`язку з наведеним апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна