Справа № 203/3349/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 02.03.2016 року на пр.Б.Хмельницького в м.Дніпропетровську, з вини відповідача сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб ОСОБА_1 д/н НОМЕР_1. Вказаний автомобіль було застраховано позивачем згідно договору страхування транспортних засобів №3354441 від 17.09.2015 року. Випадок було визнано страховим та на виконання умов договору, на підставі страхового акту №1709/10 від 31.03.2016 року, позивач виплатив страхувальнику кошти в сумі 56916 грн. Розрахунок страхового відшкодування було здійснено на підставі звіту про оцінку №52/16 від 10.03.2016 року та рахунку ПП Тищенко СТО «Пегас» від 09.03.2016 року. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа воєнна іншуранс груп», згідно полісу №АІ/8025765. Останньою, відповідно до ст.29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачу було відшкодовано збитки в сумі 34682 грн. 77 коп. таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 22233,83 грн. (56916,60-34682,77). На адресу відповідача 26.06.2018 року було направлено лист з прохання в добровільному порядку сплатити суму виплаченого страхового відшкодування, але до теперішнього часу остання відповідачем не сплачена. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача сплачене страхове відшкодування в розмірі 22233 грн. 83 коп. та понесені по справі судові витрати.

В наданій заяві представник позивача просив проводити розгляд справи за його відсутності, зазначивши про підтримання позову.

Представник відповідача у наданому письмовому відзиві та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено чинність договору страхування від 17.09.2015 року на момент здійснення страхової виплати; безпідставність здійснення виплати на користь страхувальника на підставі документів не гарантійної (фірмової) СТО. Також посилалась на те, що згідно звіту про оцінку №52/16 від 10.03.2016 року вартість матеріального збитку була визначена в розмірі 34682 грн. 77 коп. та вказаний збиток в повному обсязі відшкодовано страховою компанією відповідача. А тому, відповідач не є належним відповідачем та в нього відсутній обовязок по відшкодуванню позивачем потерпілому збитків в розмірі, що перевищує оцінену у передбаченому законом порядку шкоду, яку останній отримав безпідставно та право на стягнення якої з відповідача мав саме потерпілий відповідно до ст.1194 ЦК України.

Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, заслухавши заперечення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.03.2016 року на пр.Б.Хмельницького в м.Дніпропетровську сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2 під керування водія ОСОБА_2 та автомобілем НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3, власником якого є ОСОБА_4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22.03.2016 року, яка набрала законної сили, за фактом вказаної вище пригоди ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Майнові інтереси власника автомобіля НОМЕР_3 ОСОБА_4 було застраховано позивачем на підставі договору страхування транспортного засобу №3354441 від 17.09.2015 року.

На підставі заяви позивача 10.03.2016 року судовим експертом ОСОБА_5 було складено звіт №52/16, згідно висновків якого вартість відновлювального ремонту без врахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля НОМЕР_3, внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди 02.03.2016 року, визначена в розмірі 63215 грн. 09 коп. Матеріальна шкода, завдана власнику вказаного транспортного засобу, визначена в розмірі 34682 грн. 77 коп.

Згідно рахунку та калькуляції ПП ОСОБА_6 СТО «Пегас» вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3 становить 70996 грн.

Відповідно до розрахунку та страхового акту №1709/10 від 31.03.2016 року розмір страхового відшкодування було визначено в сумі 56916 грн. 60 коп., яку згідно платіжних доручень №10322 від 08.04.2016 року, №10383 від 11.04.2016 року та №10432 від 12.04.2016 року було перераховано на рахунок страхувальника ОСОБА_4

В свою чергу, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа воєнна іншуранс груп» згідно полісу №АІ/8025765, якою позивачу було відшкодовано суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі оціненої матеріальної шкоди в сумі 34682 грн. 77 коп.

26.06.2018 року позивачем на адресу відповідача було направлено лист з вимогою відшкодування різниці між сумою виплаченого та відшкодованого страхового відшкодування в розмірі 22233 грн. 83 коп., яка була залишена без реагування.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача зазначеної вище суми, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 1 ч.1 ст.1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно положень ст.25 Закону України «Про страхування» (в редакції, що діяла на момент виплати позивачем страхового відшкодування), що кореспондуються з положеннями ч.1 ст.990 ЦК України, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).

Згідно ст.980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик особи, яка завдала шкоду.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість особи, що завдала шкоди у передбаченому ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Згідно зі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

Такого правового висновку дійшла ОСОБА_7 Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, відступивши від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до діючого на момент дорожньо-транспортної пригоди страхового полісу №АІ/8025765 цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа воєнна іншуранс груп», зі страховим лімітом за шкоду, завдану майну, в розмірі 50000 грн.

Вказаною страховою компанією позивачу було відшкодовано суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 34682 грн. 77 коп., тобто в меншому за ліміт страхового відшкодування, визначеного у полісі.

При цьому, позивач не звертався до страховика відповідача з питання виплати різниці у відшкодування матеріальної шкоди та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред'явив вимогу до відповідача.

ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа воєнна іншуранс груп» в якості співвідповідача у предявленому позові не залучалась та відповідних клопотань в порядку ст.51 ЦПК України під час розгляду справи позивачем не заявлялось.

Крім того, з представленого позивачем розрахунку страхового відшкодування вбачається, що при визначені його розміру позивачем враховувався рахунок ПП ОСОБА_6 щодо вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, що не відповідає положенням п.4.2.2 договору страхування транспортного засобу №3354441 від 17.09.2015 року, згідно яких вартість матеріального збитку розраховується виходячи із вартості відновлювального ремонту на фірмовій (гарантійній) СТО.

За вказаних обставин, не може бути визнаний обґрунтованим і розрахунок суми страхового відшкодування та заявлені позивачем до стягнення суми.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та передчасність заявлених позивачем вимог виключно до відповідача ОСОБА_2 та про необхідність відмови в задоволенні останніх в повному обсязі, що не позбавляє позивача в подальшому звернутися до суду з відповідними вимогами.

В звязку з відмовою в задоволені позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по справі, слід покласти на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.979,980,988,990,993,1187,1188,1192,1194 ЦК України, ст.ст.1,25,27 Закону України «Про страхування», ст.ст.3,5,9,37,38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого страхового відшкодування відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 січня 2019 року.

Суддя С.Ю.Казак