ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/229/19 Справа № 205/5359/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди.

Позов мотивований, тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0466 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

У 2011 році ОСОБА_1 діючи в інтересах ОСОБА_2 самовільно, без дозволу позивачки, без відповідних державних органів та дозволів, побудував паркан із залізобетонних плит, що призвело до зміщення спільної межі та захоплення частини земельної ділянки позивачки. Побудований паркан перешкоджає проникненню сонячного світла до приміщень будинку, крім того, опори паркану забиті впритул до сараю позивачки, до якого вона не має тепер доступу, навіс, діями відповідача, зменшений у розмірі, частково зникли будівельні матеріали, з яких була зроблена огорожа позивачки.

Позивачка вважає дії відповідачів незаконними, так як ними порушено суміжну межу між земельними ділянками, що належать сторонам, самовільно захоплено 0,0015 га належної їй земельної ділянки відповідачами, на якій збудовано залізобетонний паркан.

Враховуючи вищевикладене, позивачка уточнивши свої позовні вимоги, просила суд усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, зобов'язавши ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту частину її земельної ділянки площею 15 кв.м. в бік належної відповідачеві суміжної земельної ділянки (АДРЕСА_2), шляхом знесення паркану та перенесення його на кадастрову межу згідно визначених у Акті встановлення меж зйомочних (поворотних) точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_2. та ОСОБА_1 компенсацію за нанесену моральну шкоду в розмірі 7 000,00 грн..

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково та усунено ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м., що належить ОСОБА_3 розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року доповнено третій абзац резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року та викладеного його в наступній редакції: "Зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м., шляхом знесення паркану та перенесення його на кадастрову межу згідно визначених у акті встановлення меж зйомочних "поворотних" точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2".

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки в листопаді 2011 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни житлового будинку позивачки, який знаходиться на відстані менше одного метра від її будинку, чим порушили всі технічно-будівельні норми, що призвело до порушення межі ділянки домоволодіння АДРЕСА_3, зменшивши її розміри, а також, високий паркан порушує режим освітлення однієї з кімнат будинку. Між тим, відмовляючи позивачці у стягнення на її користь моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем по справі, оскільки не має жодного відношення до спірного домоволодіння та земельної ділянки. При цьому, апелянти зазначають, що питання про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою між домоволодіннями АДРЕСА_2 вже було вирішене рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року, яке набрало законної сили та виконувалось Ленінським відділом Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, та яким зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити в користуванні ОСОБА_5 20 кв.м. по межі між земельними ділянками № 17 та "19 перенести паркан на встановлену Державним актом межу. ОСОБА_3 не виконала вказане рішення суду, атому була притягнута до кримінальної відповідальності в порядку ч. 1 ст. 382 КК України. 05 жовтня 2011 року державним виконавцем було здійснено вихід за спірною адресою та встановлено, що боржником паркан по межі між земельними ділянками №№17,19 не перенесено на встановлену Державним актом межу, а взагалі демонтовано.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване рішення та додаткове рішення - скасувати, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в частині усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки. При цьому, судом було відмовлено у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди в зв'язку із їх недоведеністю.

З вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можна, так як він суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 є власником 77/200 частин домоволодіння АДРЕСА_3, яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,0466 га.

Користувачем суміжного домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_2, якій на праві приватної власності належить домоволодіння та земельна ділянка.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року усунено ОСОБА_5 перешкоди у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_2, зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити у користуванні ОСОБА_5 20 кв м по межі між земельними ділянками № 17 та №19, перенести паркан на встановлену Державним актом межу; стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 матеріальну моральну шкоду, а також витрати на правову допомогу та судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2011 року вказане рішення суду в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, витрат на правову допомогу скасовано, та ухвалене нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення суду від 07 грудня 2010 року в частині усунення перешкод перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити в користуванні ОСОБА_5 20 кв.м. по межі між земельними ділянками №№ 17, 19, перенести паркан на встановлену Державним актом межу.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 01 листопада 2011 року державним виконавцем встановлено, що ОСОБА_4 перенесено паркан на встановлену Державним актом межу по лінії, визначеній стягувачем. Однак, одна з будівель, фундамент та опори якої знаходяться на території боржника нахилена в сторону земельної ділянки стягувача, що фактично унеможливлює встановлення паркану у місці розташування цієї будівлі без її зносу або переміщення.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу.

Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року встановлено, що власники земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі сторони сусіднього користувача по вул. Флангова , 15 користуються на 0,14 м. Зі сторони вул. Флангова менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. Із протилежної сторони вул. Флангова на 0,39 м. менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Вкзане зумовлене тим, що між земельними ділянками по АДРЕСА_2 розміщений металевий паркан. Зі сторони сусіднього користувача по АДРЕСА_1 користуються на 0,09 м (9см.) зі сторони вул. Флангова більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Із протилежної сторони вул. Флангова на 0,48 м. більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. В результаті проведеної топографо-геодезичної зйомки та результатів дослідження встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі сторони вул. Флангова становить 22,12 м, що на 0,05 (5см) менше, ніж згідно документації із землеустрою. Із протилежної сторони вул. Флангова фактичний розмір земельної ділянки становить 22,58 м, що на 0,09 (9см) більше, ніж згідно документації із землеустрою.

Також, вказаним Висновком встановлено, що власники земельної ділянки по АДРЕСА_1 зі сторони сусіднього користувача по АДРЕСА_2 користуються на 0,09 м (9см) зі сторони вул. Флангова менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. Із протилежної сторони вул. Флангова на 0,48 м менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Вказане зумовлене тим, що між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1. Зі сторони сусіднього користувача по АДРЕСА_4 користуються на 0,11 м зі сторони вул. Флангова більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Із протилежної сторони вул. Флангова на 0,84 м до 0,89 м більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. В результаті проведеної топографо-геодезичної зйомки та результатів дослідження встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 зі сторони вул. Флангова становить 11,84 м, що на 0,02 (2см) більше, ніж згідно документації із землеустрою. Із протилежної сторони вул. Флангова фактичний розмір земельної ділянки становить 10,89 м, що на 0,41 м більше, ніж згідно документації із землеустрою.

Інформація, яка розміщена на публічній кадастровій карті України вказує, що накладання між кадастровими межами земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та 19/1 не відбувається. Разом з тим існує відхилення від спільної кадастрової межі між цими земельними ділянками.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За правилом ст. 317 ЦК України, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до ст.. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановивши вказані обставини справи, зокрема, те, що накладання між кадастровими межами земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та 19/1 не відбувається, - колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позивачкою її вимог щодо усунення перешкод в користуванні нею земельною ділянкою по АДРЕСА_1, зобов'язання ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м в бік належної відповідачці суміжної земельної ділянки, шляхом знесення паркану та перенесення його на межу, згідно визначених у Акті встановлення меж зйомочних (поворотних) точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивачки про те, що в листопаді 2011 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни її житлового будинку та знаходиться на відстані менше одного метра від нього, чим порушує всі технічно-будівельні норми, що призвели до порушення межі ділянки домоволодіння АДРЕСА_3, зменшивши її розміри, оскільки встановлені Висновком експерта розбіжності між спірними земельними ділянками є незначними. Доказів порушення ОСОБА_2 технічно-будівельних норм, позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

В зв'язку із відмовою у задоволенні вказаних вимог, не підлягають й задоволенню її вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

На зазначене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі обставини справи не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення неправомірних рішень, які підлягають скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Враховуючи зазначені норми закону, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, в зв'язку із чим оскаржуване рішення та додаткове рішення як такі, що ухвалені у порушення вимог матеріального та процесуального права підлягають скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко