ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Фастові Київської області справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, боржник ОСОБА_2,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2019 року до суду звернулась ОСОБА_1 зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби посилаючись на те, що державний виконавець вчиняє бездіяльність в інтересах боржника у виконавчому провадженні, яким є ОСОБА_2, а саме не вчиняє жодних дій по виконанню судового рішення на підставі виконавчого листа від 19.12.2012 року та не відповідає на її запити та заяви щодо встановлення місця роботи боржника та чи працевлаштований боржник за кордоном.

Зазначена бездіяльність державного виконавця, на думку скаржника, є неправомірною, що і стало підставою для подачі даної скарги до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги скарги підтримала та просила скаргу задовольнити.

Представник Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений, причини неявки суду не повідомив.

Боржник та його представник в режимі відео конференції проти задоволення скарги заперечували, направили до суду відзив, до якого долучили квитанції про сплату аліментів та надали відповідно до змісту відзиву, пояснення щодо скарги.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши надані сторонами письмові матеріали, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва 20.08.2012 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 26.07.2002 року, що виданий Фастівським міськрайонним судом.

08 червня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва винесено ухвалу в порядку ст..377-1 ЦПК України, відповідно до якої обмежено громадянина ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного погашення заборгованості по аліментах в сумі 21 684 гривень.

Зазначена ухвала була оскаржена ОСОБА_2 та станом на час розгляду даної скарги перебуває на розгляді у Верховному Суді. Остаточного рішення не прийнято.

До матеріалів скарги, на підтвердження вимог скарги, ОСОБА_1 долучила листи- відповіді на її звернення з Головного центру обробки спеціальної інформації про дати виїзду ОСОБА_2 протягом 2014 та 2015 року за межі України, датовані 12.01.2015 року та 17.03.2015 року.

Надаючи оцінку цим письмовим доказам, суд звертаючи увагу на дати цих документів та на їх зміст, дійшов висновку про їх неналежність та недостовірність в розумінні ст.. 77,79 ЦПК України, оскільки ці довідки містять інформацію станом на 2014-2015 рр, а їх зміст жодного доказового навантаження щодо предмету скарги не несе.

Крім цього, до скарги долучені копії заяв датовані жовтнем 2017 року та 20.10.2018 року, з якими ОСОБА_1 зверталась до Шевченківського РВ ДВС м.Києва (направляла поштою) з вимогою застосувати до боржника обмежувальні заходи та внести до реєстру боржників.

Як зазначає скаржниця, на жодну із заяв не отримала відповіді.

Як вбачається з матеріалів, поданих боржником ОСОБА_2 до суду, останній підтвердив виконання ним батьківських обов»язків та виконання судового рішення шляхом надання суду належним чином завірених копій квитанцій про перерахування коштів на утримання дитини в розмірі по 2000 та по 2 200 щомісячно протягом 2018 року. Зазначені обставини не заперечувались ОСОБА_1 в ході судового розгляду скарги.

В ході розгляду скарги, судом встановлено, що позиція скаржниці зводиться до потреби отримати інформацію щодо місця роботи ОСОБА_2 джерела та розмір його доходів. Саме з такими вимогами, скаржниця і зверталась до державного виконавця з заявами, оскільки вважає, що має право володіти такою інформацією.

Відповідно до ст. 11 ЗУ Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом тощо.

Отже, ненадання державним виконавцем, відповідей на такі звернення ОСОБА_1 не є порушенням ЗУ «Про виконавче провадження» та не свідчить про бездіяльність державного виконавця, оскільки аліменти на утримання дитини сплачуються щомісяця, своєчасно, а тому у державного виконавця відсутні підстави вживати будь-які дії та заходи щодо виконання рішення суду в межах виконавчого провадження, оскільки рішення суду виконується боржником.

Крім цього, відповідно до п.3 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Як вбачається з матеріалів скарги, ОСОБА_1 зі скаргами на ім»я начальника Шевченківського РВ ДВС м.Києва не зверталась. Копії таких скарг відсутні в поданих до суду матеріалах.

Крім цього, зазначена скарга подана до суду 19.12.2018 року.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

З заявою до державного виконавця Калюжна Л.В. звернулась ще 20.10.2018 року, а тому скаржниця фактично подала дану скаргу до суду з порушенням строків її подачі визначених ст..449 ЦПК України. Клопотань про поновлення пропущеного строку до суду скаржниця не подавала.

Тому, з урахуванням викладеного, су дійшов висновку також, і про пропущення скаржником строку звернення до суду з даною скаргою. Клопотань про поновлення цього строку суду заявлено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що державний виконавець під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження, судом не встановлено факту його бездіяльності в межах зазначеного виконавчого провадження, а тому права стягувача ОСОБА_1 жодним чином порушені не були, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення скарги.

Керуючись ст.. 4,12,255,258,259,263,353,354,447-453 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, боржник ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду виготовлений 29.01.2019 року.

Суддя Л.М.Ковалевська