Постанова

Іменем України

05 вересня2019 року

м. Київ

справа № 299/2907/16-ц

провадження № 61-28517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року у складі судді Рішко Г. І. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 07 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №MKV0GA00006098 на суму 15 954 доларів США строком до 07 грудня 2010 року із зобов`язанням повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки №MKV0GA00006098, згідно із яким поручитель ОСОБА_2 відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Боржник зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 173 408,54 доларів США, що складається із заборгованості: за кредитом - 14 974,51 доларів США, за відсотками за користування кредитом - 51 144,26 доларів США, комісія - 1 199,73 доларів США, пеня - 106 090,04 доларів США.

З урахуванням викладеного, банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів лише заборгованість за кредитом у розмірі 14 974,51 доларів США.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, про застосування наслідків якої просив боржник. Останній платіж за кредитним договором боржник здійснив 23 серпня 2007 року, а тому право позивача було порушено при несплаті наступного щомісячного платежу в період сплати, як передбачено пунктом 1.1 кредитного договору з 01 до 06 числа кожного місяця. Тобто право на звернення до суду з вимогою про стягнення боргу виникло у позивача з 07 вересня 2007 року, а позовна давність, виходячи з наведеного, спливає 07 вересня 2010 року.

Щодо вимог до поручителя суд виходив з того, що строк повернення кредиту встановлено договором до 07 грудня 2010 року включно, і з урахуванням умов пункту 10 договору поруки про те, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, порука ОСОБА_2 з 08 грудня 2015 року є припиненою. Тому письмова вимога банку від 13 вересня 2016 року та позов до суду 25 жовтня 2016 року позивачем до поручителя ОСОБА_2 пред`явлені після припинення поруки.

Апеляційний суд також зазначив, що банк в апеляційні скарзі пред`явив нові вимоги, які не були заявлені ним під час розгляду справи у суді першої інстанції, зокрема суд першої інстанції не відмовляв у задоволенні вимог в частині стягнення відсотків та неустойки в межах позовної давності, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялись, банк просив лише стягнути заборгованість за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 14 974,51 доларів США.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, зобов`язання залишилось не виконаним, а тому банк вправі нараховувати заборгованість за вказаним договором. При цьому, судом належним чином не досліджено право банку на отримання відсотків за користування кредитом та покладення на відповідача відповідальності за порушення умов та строків виконання зобов`язань в межах позовної давності.

У листопаді 2017 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він вказував, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки вимоги заявника про стягнення відсотків, комісії та пені не були предметом розгляду як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, про що останній також вказав у своєму рішенні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 07 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №MKV0GA00006098 на суму 15 954 доларів США строком до 07 грудня 2010 року із зобов`язанням повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки №MKV0GA00006098, згідно із яким поручитель ОСОБА_2 відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що й боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Боржник зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 173 408,54 доларів США, що складається із заборгованості: за кредитом - 14 974,51 доларів США, за відсотками за користування кредитом -51 144,26 доларів США, комісія - 1 199,73 доларів США, пеня -106 090,04 доларів США.

Банк на свій розсуд просив у позові стягнути з відповідачів лише заборгованість за кредитом (тіло кредиту) у розмірі 14 974,51 доларів США (а.с. 3).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції боржник заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними фактами, які свідчать про порушення прав особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж відповідач здійснив 23 серпня 2007 року (а.с. 4).

За умовами кредитного договору погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця у період сплати у сумі, достатній для погашення заборгованості. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору кредитні кошти надано строком до 07 грудня 2010 року (а.с. 11).

Отже, останній платіж позичальник мав сплатити не пізніше 07 грудня 2010 року і саме з цієї дати відраховується трирічна позовна давність за останнім платежем, яка сплила 07 грудня 2013 року.

Тому рішення суду про відмову у позові до відповідача ОСОБА_1 , який є боржником, за спливом позовної давності є правильним.

Суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, зазначив, що позовна давність має відраховуватися від дати останнього платежу і сплинула 07 вересня 2010 року. При цьому суди не взяли до уваги вищезазначений порядок погашення кредиту та строк дії кредитного договору.

Проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору, оскільки на час звернення банку з позовом до суду (жовтень 2016 року) позовна давність сплинула як щодо окремих платежів так і в цілому.

За таких обставин, висновки судів про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом позовної давності є правильними.

Правильними є і висновки судів про відмову у позові до відповідача ОСОБА_2 як поручителя. Пунктом 10 договору поруки передбачено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту.

Указаний п`ятирічний термін сплив 07 грудня 2015 року, тобто до пред`явлення позову до поручителя ОСОБА_2

Отже, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), встановили фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами належним чином не досліджено право позивача на отримання відсотків за користування кредитними коштами і штрафних санкцій, та обрахування позовної давності до цих платежів є необґрунтованими. Відповідно до вимог статей 367, 400 ЦПК України як суд апеляційної інстанції, так і касаційний суд, перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень лише в межах позовних вимог заявлених у суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний