Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 462/4985/14-ц

провадження № 61-37438св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Державне підприємство «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут»,

представник відповідача - Титаренко Юрій Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (далі - ДП «Львівський НДРТІ»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь 59 730,84 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що Франківським районним судом м. Львова 10 серпня 2012 року був виданий судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 64 906,12 грн. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 01 травня 2014 року, а тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2012 року по 01 травня 2014 року у розмірі 59 730,84 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року у складі судді Луша А. І., з урахуванням ухвали цього ж суду від 15 січня 2018 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львівський НДРТІ» на користь ОСОБА_4 52 455,93 грн середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні без врахування податків та обов'язкових платежів.

Стягнуто з ДП «Львівський НДРТІ» у дохід держави 243,60 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачем ДП «Львівський НДРТІ» не було виплачено позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з відповідача слід стягнути на користь позивача 52 455,93 грн за період з 21 червня 2012 року по 04 лютого 2014 року. Остаточний розрахунок ДП «Львівський НДРТІ» з позивачем щодо виплати заробітної плати проведено лише 01 травня 2014 року, а позивач звернувся до суду 18 липня 2014 року, тобто у межах трьохмісячного строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Суд першої інстанції виходив з того, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком, а тому позивач міг звернутись до суду у будь-який строк.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку з 05 лютого 2014 року по 01 травня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2014 року ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» перерахувало суму коштів за виконавчим документом позивачу, чим фактично виконало у повному обсязі рішення 04 лютого 2014 року, та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо вини відповідача, яка є обов'язковою умовою згідно статтею 117 КЗпП України, в тому, що дана сума коштів була отримана позивачем лише 01 травня 2014 року.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ДП «Львівський НДРТІ» задоволено. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач звернувся в суд з позовом 18 липня 2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а конкретно з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким днем слід вважати день закінчення виконавчого провадження, оскільки позивач, як сторона виконавчого провадження, вправі та взмозі дізнатись про таку істотну для нього процесуальну дію, як закінчення виконавчого провадження, тобто 10 лютого 2014 року.

Пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду, відсутність поважних причин пропуску такого строку, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення з передачею справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норму статті 233 КЗпП України та не досліджено усі наявні у справі докази, що стосуються початку перебігу тримісячного строку звернення до суду.

Апеляційним судом не враховано, що даний спір стосується стягнення заборгованості із компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, тобто стосується безпосередньо заробітної плати, а тому не обмежується будь-яким строком.

Крім того, апеляційним судом не враховано, що станом на 14 липня 2014 року заборгованість, що повинна була бути виплачена при звільненні, не була погашена. Такі дії позивача свідчать, що відповідач не розрахувався з позивачем. З позовом, що є предметом даної справи, ОСОБА_4 звернувся до суду 18 липня 2014 року, тобто без пропущення тримісячного строку.

Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 116 КЗпП Українипередбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).

Статтею 233 КЗпП України, встановлено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, положеннями вказаної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

У рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Установлено, що 21 червня 2012 року позивача наказом №149-к звільнено з роботи у ДП «Львівський НДРТІ» концерну «Оборонпром» та при звільнені не виплачено належних при звільненні сум.

Судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму заборгованості, що повинна була бути виплаченою при звільненні у розмірі 64 906,12 грн.

Вказане судове рішення виконане 4 лютого 2014 року, сума необхідних коштів, що повинна була бути виплаченою згідно судового наказу позивачу у розмірі 64 906,12 грн була перерахована державним виконавцем на його користь на відповідний розрахунковий рахунок.

У зв'язку з перерахуванням стягувачу заборгованості згідно судового рішення 4 лютого 2014 року, виконавче провадження закінчено постановою державного виконавця від 10 лютого 2014 року.

Днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав день закінчення виконавчого провадження 10 лютого 2014 року і саме з цієї дати відраховував тримісячний строк звернення з позовом до суду, який позивач, звернувшись до суду 18 липня 2014 року, пропустив, при цьому поважних причин пропуску такого строку не навів, вважаючи, що такий строк на пред'явлені ним вимоги не поширюється.

Встановивши, що позивач звернувся до суду з позовом 18 липня 2014 року з пропуском тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права та поважних причин пропуску цього строку не навів, суд апеляційної інстанції, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з цих підстав.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що до спірних правовідносин застосовується трьохмісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України. Виконавче провадження закінчено 10 лютого 2014 року і саме з цього часу обчислюється вказаний строк.

Доводи касаційної скарги про непоширення на виплати, які є предметом спору будь-якого строку позовної давності вбачаються необґрунтованими, оскільки даний спір не стосується коштів, що отримуються працівником як заробітна плата та державні гарантії, що виплачуються під час перебування працівника в трудових відносинах. Вказаний спір виник у зв'язку з реалізацією державних гарантій компенсацій, що отримує працівник після розірвання трудового договору та які пов'язані із виплатами після розірвання трудового договору, зокрема, через неналежний розрахунок при звільненні.

На вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується тримісячний строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, що узгоджується з роз'ясненнями, наданими у рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Наведені у касаційній скарзі доводи відповідача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська