КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/5104/19

номер провадження: 22-ц/824/9532/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дубової Юлії Василівни на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Н.В., Григорусь Т.Л., у якому просив:в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині житлового будинку, загальною площею 249,7 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 та по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,1505 га, кадастровий номер :01:013:0059 , що розташована за тією ж адресою; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , щодо вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , щодо вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та витребувати вказане майно з незаконного володіння у ОСОБА_1

19 квітня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Батурін С.В. звернувся до суду із заявою про забезпечення вказаного вище позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 249,7 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1505 га, кадастровий номер :01:0136:0059 , що розташована за тією ж адресою, до вирішення справи по суті.

Заява про забезпечення позову мотивована, тим, що відповідач ОСОБА_3 без згоди позивача ОСОБА_2 відчужила житловий будинок, загальною площею 249,7 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1505 га, кадастровий номер :01:013:0059 , що розташована за тією ж адресою, на користь своєї матері ОСОБА_5 01 грудня 2016 року право власності на спірне майно зареєстроване за ОСОБА_1 Зазначав, що відповідно до оголошення №583808873 від 03 квітня 2019 року в мережі Інтернет спірний житловий будинок та земельна ділянка виставлені на продаж. Тому вважав, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист порушених прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2019 року заяву представника позивача - адвоката Батуріна С.В. про забезпечення позову задоволено.

В якості забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 249,7 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1505 га, кадастровий номер :01:0136:0059 , яка розташована за тією ж адресою.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дубова Ю.В.подала апеляційна скаргу, в якій просить її скасувати, посилаючись на її незаконність та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги права та інтереси відповідача ОСОБА_1 , яка є єдиним власником спірного житлового будинку та земельної ділянки, а тому вважає, що забезпечивши позов шляхом накладення арешту на вказане майно, суд першої інстанції обмежив конституційні права ОСОБА_1 , як добросовісного набувача майна. Вказує, що встановлюючи обсяг заявлених позовних вимог, суд першої інстанції не зважив на імперативні приписи закону, які визначають спосіб захисту порушеного права внаслідок розірвання договору. Зазначає, що позивач невірно обрав спосіб захисту порушеного права, вимагаючи повернення того, що було передано ним іншій стороні до моменту розірвання договору, тоді як законом передбачено виключно відшкодування збитків, завданих розірванням договору. Оскільки ОСОБА_1 не перебувала в договірних відносинах з ОСОБА_2 , то вона не може відповідати за завдані йому збитки. Також вказує, суд не переконався у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, так як розміщене в мережі Інтернет оголошення про продаж будинку та земельної ділянки ще не є свідченням того, що зазначене оголошення розмістила саме ОСОБА_2 і вона має намір продати майно. Крім того, вказує, що суд першої інстанції не дослідив надані позивачем докази, а саме, постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, яка є підтвердженням того, що між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав існує спір, який перебуває на розгляді Верховного Суду. Вважає, що вказані обставини є підставою для залишення позову без розгляду, однак суд помилково відкрив провадження у даній справі.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Батуріна С.В. про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір з приводу вказаних вище житлового будинку та земельної ділянки, вид забезпечення позову, який просить застосувати представник позивача відповідає позовним вимогам, а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач зможе здійснити відчуження спірного майна на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на судовий ефективний судовий захист. Також суд зазначив, що накладення арешту на спірне майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідачів, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Такі висновки суду є правильними й такими, що відповідають обставинам справи й вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Н.В., Григорусь Т.Л., про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

Між сторонами виник спір з приводу права власності на житловий будинок, загальною площею 249,7 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,1505 га, кадастровий номер :01:0136:0059 , яка розташована за тією ж адресою.

Тобто, вид забезпечення позову, який просить застосувати представник позивача відповідає позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення даного позову, судом першої інстанції обґрунтовано враховано зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення шляхом накладення арешту на спірне майно.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів, а суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення позову, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 є єдиним власником спірного житлового будинку та спірної земельної ділянки, а тому, забезпечивши позов шляхом накладення арешту на вказане майно, суд першої інстанції обмежив конституційні права ОСОБА_1 , як добросовісного набувача майна, не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову є передбаченим законом тимчасовим обмеженням, яке полягає у захисті законних інтересів позивача у разі коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач невірно обрав спосіб захисту порушеного права, а також, що суд помилково відкрив провадження у даній справі, не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи фактично стосуються заперечень проти заявленого позову по суті та незгоди з процесуальними діями суду першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі. Однак ці обставини не є передбаченими законом підставами для відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубової Юлії Василівнизалишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді