КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9869/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 761/38610/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, яка подана представником Корецькою Тетяною Олександрівною, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Юзькової О.Л.,

у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_2 про відшкодування завданої майнової шкоди,

встановив:

У жовтні 2018 року позивач Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування завданої майнової шкоди.Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13.11.2016 року приблизно о 06 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, вулиця Січових Стрільців, 14 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням інспектора роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Лоєвського О.І.

В результаті ДТП службовий автомобіль «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 зазнав пошкоджень. При розгляді справи про адміністративне правопорушення було встановлено те, що відповідач порушив положення п. 12.1 ПДР України та застосовано до водія ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Станом на 13.11.2016 року транспортний засіб «Toyota Prius» д.н.з. 11 1154 належав на праві власності Департаменту патрульної поліції МВС України та на підставі договору позички № 10 від 02.12.2015 року перебував у користуванні позивача. З 27.07.2017 року позивач є власником транспортного засобу. Проведеним на замовлення заступника начальника Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Євдокимова Д.А. автотоварознавчим експертним дослідженням встановлено, що розмір матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу у зв`язку із ДТП, яка сталась 13.11.2016 року, становить 143 173 грн. 25 коп.

З огляду на зазначені обставини, зважаючи на положення ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь Департаменту патрульної поліції майнову шкоду у розмірі 143 173 грн. 25 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2147 грн. 60 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 квітня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Департаменту патрульної поліції - Корецька Т.О.звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вказувала, що поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України, при цьому порядок проходження служби у Національній поліції України регулюється спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Тому на поліцейських, які проходять службу у Національної поліції України, положення Кодексу законів про працю України та інші законодавства у сфері трудових правовідносин не поширюються. Крім того, відшкодування шкоди, завданої саме внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки нормами КзпП України не передбачено взагалі, натомість таке відшкодування повністю врегульовано нормами ЦК України.

Зазначала, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, наступає у разі її цілеспрямованості. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку у відповідності до ч.2 ст.1187 ЦК України. Тобто, джерело підвищеної небезпеки законодавець визначає саме як діяльність, пов`язану з використанням транспортного засобу, а не сам транспортний засіб.

Крім того, звертала увагу суду на те, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тому позивач вважає, що строк для звернення до суду не пропущений.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V (перегляд судових рішень) ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про Національну поліцію», який є пріоритетним для застосування, не передбачена спеціальна норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної поліцейським, тому суд вважав за можливе застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України, які в розумінні вимог чинного законодавства України, мають застосовуватись у тому разі, коли нормами спеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини. Судом під час розгляду справи не було встановлено обставин, визначених в ст. 134 КЗпП України, з якими законодавець пов`язує можливість покласти на працівника матеріальну відповідальність та стягнути спричинену шкоду в повному розмірі.

Також, суд, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 233 КЗпП України, посилався на те, що позивач про факт спричинення шкоди був обізнаний з 2016 року, проте до суду з відповідним позовом звернувся у лише у жовтні 2018 року, при цьому підстави для поновлення строку у зв`язку з пропуском такого строку з поважних причин - відсутні.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на обставини встановлені в судовому засіданні, за відсутності підстав для застосування приписів ст. 134 КЗпП України, пропуску строку, встановленого чинним трудовим законодавством України для стягнення з працівника на відшкодування матеріальної шкоди середньомісячної заробітної плати відповідно до положень ст. 132 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 13.11.2016 року приблизно о 06 год. 00 хв. в м. Києві по вул. Січових Стрільців, 14 сталась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який не дотримався безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки та здійснив наїзд на бетонну клумбу і будівлю, що призвело до пошкодження транспортного засобу.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року водія ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП у зв`язку з порушенням п. 12.1 Правил дорожнього руху України та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Toyota Prius» д.н.з. 11 1154 отримав механічні пошкодження, який станом на 13.11.2016 року належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України та на підставі договору позички № 10 від 02.12.2015 року перебував у користуванні позивача - Департаменту патрульної поліції.

З 27.04.2017 року позивач Департамент патрульної поліції є власником транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, дорожньо-транспортна пригода сталась під час виконання відповідачем ОСОБА_2 службових обов`язків під час патрулювання в складі екіпажу патрульного автомобіля.

На замовлення заступника начальника Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Євдокімова Д.А., 09.08.2017 року фахівцями Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України складено висновок № 19/14-1/88-ЕД/1 експертного дослідження, з якого вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 13.11.2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження, а саме - 09.08.2017 року складає 143 173 грн. 25 коп.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції, є Закон України «Про Національну поліцію».

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебуває в трудових правовідносинах із позивачем, та враховуючи, що спеціальним законом «Про Національну поліцію України» підстави та порядок покладення на поліцейських цивільно-правової відповідальності не врегульовано, до даного спору підлягають застосуванню загальні норми КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу, або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Статтею 134 КЗпП України, встановлені випадки повної матеріальної відповідальності. Пунктом 5 ч.1 вказаної статті передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Отже, для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності на підставі п. 5 ч.1 ст. 134 КЗпП України в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій.

За таких обставин, положення пункту 5 частини першої статті 134 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами, щодо відшкодування шкоди, завданої відповідачем під час виконання ним своїх службових обов`язків.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок пошкодження автомобіля.

Доводи апеляційної скарги про те, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства, а за змістом статті 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, незалежно від наявності вини, не заслуговують на увагу суду, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені вказаними статтями застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях.

Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України.

Крім цього, пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми ЦК України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми ЦК України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на ст. 1166, 1187 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки відповідальність за вказаними нормами наступає у разі, коли працівник заподіяв матеріальну шкоду внаслідок самовільного використання в особистих цілях транспортний засіб. В даному випадку дорожньо-транспортна пригода сталась під час виконання відповідачем ОСОБА_2 трудових (службових) обов`язків, а отже відповідальність за заподіяну шкоду має наставати за нормами трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що на працівників поліції не поширюється положення КЗпП України, оскільки їхня діяльність регулюється Законом України «Про Національну поліцію», є безпідставними, оскільки у вищезазначеному законі відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських та відшкодування ними матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тому строк для звернення до суду не пропущений, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки спірні правовідносини регулюється трудовим законодавством, яким передбачений спеціальний строк звернення до суду з позовом .

Згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Оскільки із змісту позову не вбачається іншого, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо в день її заподіяння, тобто 13 листопада 2016 року, але в будь-якому випадку не пізніше прийняття постанови Шевченківським районним судом м. Києва від 12 грудня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, проте до суду з цим позовом позивач звернувся 09 жовтня 2018 року, тобто з пропуском річного строку, передбаченого частиною третьою статті 233 КЗпП України.

За таких обставин позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов`язку відшкодовувати завдану ним шкоду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції дана належна правова оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, яка подана представником Корецькою Тетяною Олександрівною,- залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.