Єдиний унікальний номер судової справи 225/2349/19
Номер провадження 2/225/642/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Скиба М.М.,

за участю

секретаря судового засідання Солодкої Є.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк Івашова І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив наступне.

Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності. Разом з ним були зареєстровані його син - ОСОБА_1 та його дружина - ОСОБА_4 , які до кінця 2016 року проживали разом зі мною в зазначеному помешканні. Восени 2016 року син позивача з невісткою зібравши всі свої речі виїхали на постійне місце мешкання до Російської Федерації і з того часу за вказаною адресою не проживають.

З метою зняття з реєстрації зазначених осіб, позивач у вересні 2018 року звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовною заявою про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 особами, втратившими право на користування житловим приміщенням, яка була задоволена відповідним рішенням суду від 13 грудня 2018 року (справа № 225/5161/18).

Отримавши зазначене рішення суду ОСОБА_2 звернувся до сектору реєстрації місця проживання військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області для зняття сина з невісткою з реєстрації у моєму будинку, де довідався, що в його будинку також зареєстрований його онук - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який разом зі своїми батьками наприкінці 2016 року виїхав на постійне місце мешкання до Російської Федерації і вже майже 2 роки за вказаною адресою не проживає.

На час звернення до суду з вимогою про визнання батьків відповідача, особами, що втратили право на проживання в житловому приміщенні

позивачу не було відомо місце реєстрації їх дитини і в зв`язку з цим, під час розгляду справи № 225/5161/18 він не висував вимогу про визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право на проживання в моєму будинку.

З кінця 2016 року відповідач ОСОБА_3 разом зі своїми батьками виїхав на постійне місце мешкання до Російської Федерації і з зазначеного часу жодного разу не з`являвся у спірному будинку, теперішнє місце його мешкання позивачу не відоме, будь-який зв`язок з ним та його батьками втрачено, так як власного житла в Росії вони не мали і свого місця теперішнього мешкання позивачу не повідомляли. Мені самостійно приходиться нести витрати по утриманню помешкання, доглядати його та в силу своїх можливостей оплачувати комунальні послуги. При цьому, позивач не може оформити субсидію по оплаті комунальних послуг. Всі свої речі та майно син з онуком вивезли виїжджаючи на нове місце проживання і на теперішній час їх особистих речей у будинку не має.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що реєстрація ОСОБА_3 у будинку, що належить позивачу, перешкоджає останньому у праві розпоряджатися своїм майном.

Відповідач який діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, оскільки проживає у Російській Федерації, не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Представник служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк у судовому засіданні щодо вирішення спору поклався на розсуд суду.

Вислухав учасників справи, дослідив матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності позивачу ОСОБА_2 належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Суд встановив, що місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою він з 2016 не проживає.

Батьки неповнолітньої дитини - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 13.12.2018 визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 онуком позивача, він з 2016 року не проживає в спірному будинку, тобто в розумінні статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР, не відносяться до членів сім`ї власника будинка ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них).

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Суд вважає, що є підстави визнати неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, проти задоволення позову відповідач не заперечує.

На адресу суду надішла заява ОСОБА_1 , який діє в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 в якій останній зазначає, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та повідомляє, що на данний час вони родиною постійно проживають на території Російської Федерації та повертатися в Україну не планують.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в зв`язку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідача сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області (місце знаходження: Донецька область, м.Торецьк, вул.Маяковського, 24а) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.09.2019.

Суддя: