ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/34/19 Справа № 210/1754/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р.Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/1754/14-ц

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2017 року, яке ухвалено судом у складі судді Скотар Р.Є.о 12 годині 13 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 11.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним укладено договір про іпотечний кредит № KRP0GІ від 11 березня 2008 р., відповідно до якого він отримав кредит в розмірі 58000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % річних та інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту з моменту надання кредиту, сплатою щомісячних платежів в сумі не менше 772,68 грн., остання сплата ануїтетного платежу не пізніше 11.03.2028 року. Виконання ним зобов'язань за договором забезпечено іпотекою нерухомого майна житлового призначення за адресою: АДРЕСА_1. Він, позивач, вважає цей договір таким, що містить суперечливі та дискримінаційні для позичальника умови, укладений під впливом обману з боку банку, сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом, ціни договору та розмір фактичного дорожчання кредиту в кінці періоду кредитування не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. За результатами судово-економічної експертизи розмір реальної процентної ставки становить 19,108%, подорожчання кредиту - 147567,86 грн., тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсним договір про іпотечний кредит №KRP0GІ від 11 березня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним, на підставі ст.230 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати у розмірі 243,00 грн. віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неналежну юридичну оцінку доказів у справі. Так, на думку позивача, судом не було враховано того, що сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору та відповідно до висновку експерта, у разі сплати платежів у сумі 772,68 грн. щомісяця, зобов'язання за кредитним договором не можуть бути виконані у строк, а отже спірний договір виконати відповідно до його умов взагалі неможливо, судом не взято до уваги відсутність у кредитному договорі суми абсолютного здорожчання кредиту та спотворення реальної процентної ставки, яка реально становить не 15%, а 19,108%. Також, позивач вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, вдавшись до аналізу допущених ним порушень виконання умов кредитного договору, тоді як питання виконання кредитного договору не є предметом його позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.І., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.03.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та позивачем ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № KRP0GІ від 11 березня 2008 р. (далі - Договір) (т. 1 а.с. 6).

Відповідно до п.1.1 Договору, кредитор зобов'язується надити позичальнику на умовах Договору грошові кошти в розмірі 58000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % річних та інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Кредит надається зі строком погашення не пізніше 11.03.2028 року на поліпшення якості окремої квартири за адресою: АДРЕСА_2 (п.1.3 Договору).

Позичальник зобов'язується не пізніше 11 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані за кредитом відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 772,68 грн., остання сплата ануїтетного платежу не пізніше 11.03.2028 року (п.2.4 Договору).

Детальний опис вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у Додатку № 1 до цього договору, а саме: сум Кредиту, відсотків за користування Кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення.

Згідно Додатку №1 до кредитного договору № KRP0GІ від 11 березня 2008 р. загальна вартість кредиту складає: вартість нерухомості 144875,00 грн., початковий внесок (>30%) - 86875,00 грн., сума кредиту - 58000,00 грн., сума щомісячної комісії 127443,20 грн., реальна процентна ставка - 15%.

Зобов'язання за договором про іпотечний кредит № KRP0GІ від 11 березня 2008 року забезпечено іпотечним договором № KRP0GІ від 11 березня 2008 року, відповідно до п.1.1 якого відповідач прийняв в іпотеку у позивача нерухоме майно житлового призначення - 2-кімнатну квартиру з об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном загальною площею 48,90 кв.м, житловою площею 29,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.72), зареєстровано в Державному реєстрі іпотек №17843683 від 01.04.2008 року (т. 1 а.с.75).

АТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання за договором про іпотечний кредит № KRP0GІ від 11 березня 2008 року виконав, перерахувавши на рахунок позивача грошові кошті в сумі 58000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №3926 від 11.03.2008 року (т. 1 а.с.76) та не заперечується позивачем.

ОСОБА_1 зобов'язання за Договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом 26.08.2015 року загальний залишок заборгованості за кредитом (тілом кредиту) склав - 16338,49 грн., за процентами, нарахованими на залишок заборгованості - 52962,88 грн., сума нарахованої пені 72709,80 грн., що вбачається з розрахунку заборгованості /а.с.77-80/, виписок по рахункам НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, за період з 11.03.2008 р. по 20.08.2015 р. (т. 1 а.с.81-160).

Звертаючись до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», позивач свої вимоги мотивував тим, що порушено його права споживача, не надано у встановленому порядку всієї необхідної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, банк приховав фактичне значення реальної відсоткової ставки та фактичне значення подорожчання кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та відсутності правових підстав для визнання Кредитного договору № KRP0GІ від 11 березня 2008 року недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на момент укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов'язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року), зобов'язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов'язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту (пункт 1.3), розміру процентної ставки (пункт 1.1), розміру щомісячного ануїтентного платежу (пункт 2.4); порядку його розрахунку (пункт 2.4., 2.5.), переліку, розміру й бази розрахунку неустойки (пункт 6.5) та штрафу (пункт 6.6); періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору.

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, ОСОБА_1 з моменту підписання цього договору обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов'язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Таким чином, позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Позивач не довів обману зі сторони відповідача під час укладення кредитного договору № KRP0GІ від 11 березня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку судово-економічної експертизи №70/36-181 від 08.04.2016 року не заслуговують на увагу.

Так, висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичному центру №10/36-181 від 08.04.2016 року встановлено, що розмір реальної процентної ставки за договором про іпотечний кредит № KRP0GІ від 11 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», розрахований відповідно до умов договору, Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надані банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» становить 19,108%; розмір абсолютного значення подорожчання кредиту розрахований відповідно до умов договору, Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надані банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» становить 147567,86 грн.; формула розрахунку ануїтетного платежу вказана в п. 2.4. договору, а також інші математичні формули, використовуються для розрахунку ануїтетного платежу, призводять до одного результату - 772,68 грн., разом з цим, такі формули містять похибку, яка виникає у зв'язку із закругленням отриманого значення до копійок та яка призводить до того, що кредит та відсотки не будуть погашені за 240 платежів, як це передбачено умовами договору; в додатку № 1 наглядно видно, що станом на 11.03.2028 року залишок по кредиту буде становити 974,51 грн., та для його погашення необхідно здійснити ще 2 платежі: 241 платіж у розмірі 772,68 грн., який буде направлено на погашення відсотків у сумі 12,59 грн. та на погашення кредиту - у сумі 760,09 грн.; 242 платіж буде становити 217,10 грн., який буде направлено на погашення відсотків у сумі 2,68 грн. та на погашення кредиту 214,42 грн.

За результатами судово-економічної експертизи встановлено, що порядок розрахунку процентів за користування кредитом вказаний в п. 2.5. договору про іпотечний кредит №ККР0СІ від 11 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», здійснений на підставі методу «Факт/360», що передбачено п. 1.22 Постанови правління НБУ № 255 «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України» (т. 1 а.с.182-189).

Згідно п. 1 Розділу ІІІ Методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженої Розпорядженнм Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 20.07.2017 року № 3238, реальна річна процентна ставка - це загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом згідно з розділом ІІ цієї Методики.

Номінальна відсоткова ставка - це ціна, яку сплачує позичальник кредиторові за надані в його користування кошти і яка виражається в незмінних грошових одиницях або з поправкою на індекс інфляції її величина, як грошовий вираз частини наданої у кредит номінальної вартості, фіксується в кредитному договорі та сплачується позичальником із поверненням позички за поточним курсом грошової одиниці.

Як вказано у висновку судово-економічної експертизи №70/36-181 від 08.04.2016 року значення «19,108%» є розміром реальної процентної ставки та з цього розміру експертом вираховано абсолютне значення подорожчання кредиту, яке становить 147567,86 грн. та відповідає умовам договору, підписаного сторонами, зокрема, експерт вказав на те, що формула розрахунку ануїтетного платежу вказана в п. 2.4. договору, а також інші математичні формули, що використовуються для розрахунку ануїтетного платежу, призводять до одного результату - 772,68 грн., у зв'язку з чим у колегії суддів немає сумнівів щодо надання АТ КБ «ПриватБанк» позичальнику повної інформації щодо умов кредитування та зазначення у кредитному договорі реальної вартості подорожчання кредиту.

Виявлена експертом похибка, яка виникає у зв'язку із закругленням отриманого значення до копійок та яка призводить до того, що кредит та відсотки не будуть погашені за 240 платежів, як це передбачено умовами договору, не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним, оскільки, як вбачається з умов оспорюваного кредитного договору, сторони погодили між собою повернення позичальником кредитних коштів та інших платежів ануїтетними платежами в сумі не менше 772,68 грн. щомісяця, з останньою сплатою ануїтетного платежу не пізніше 11.03.2028 року (п.2.4 Договору), тобто за умови належного виконання позичальником умов кредитного договору, кредит буде погашений саме 11.03.2028 року і сплата інших платежів не входить до його обов'язку.

Оскільки, виявлена експертом похибка у розрахунку щомісячного ануїтетного платежу не тягне за собою порушення прав позивача ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг, правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні і доводи апеляційної карги колегією суддів відхиляються, як необгрунтвоані..

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: