Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 554/14176/14-ц

провадження № 61-31980св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Шалигинське»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 06 квітня 2016 року у складі судді Турченко Т. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Шалигинське» (далі - ТОВ «Шалилигинське») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Амарант» (далі -

ТОВ «Амарант») та ОСОБА_1 солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 1 880 827,17 грн, пеню в розмірі 163 396,69 грн та штраф у розмірі

470 209,29 грн, а всього 2 514 435,15 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказував, що 25 листопада 2013 року між ним і ТОВ «Амарант» було укладено договір поставки № 251101 і додаткова угода

№ 1 від 14 березня 2014 року, згідно яких ТОВ «Шалигинське» зобов`язувалося до 10 грудня 2013 року передати ТОВ «Амарант» соняшник врожаю 2013 року у кількості 354,572 тонн за базовою ціною 3 500,00 грн за одну тонну, орієнтовною вартістю 1 241 002,00 грн, а ТОВ «Амарант» зобов`язувалось провести оплату товару у строк до 02 квітня 2014 року.

Зобов`язання ТОВ «Шалигинське» за договором виконало у повному обсязі, однак ТОВ «Амарант» не виконало своє зобов`язання щодо оплати отриманого товару, в зв`язку з чим між сторонами 03 квітня 2014 року було укладено договір поставки № 251101 у новій редакції, в якому сторони переглянули умови формування ціни в залежності від коливань курсових різниць та продовжили строк оплати.

На забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним договором між ТОВ «Шалигинське» і ОСОБА_1 в той же день було укладено договір поруки, згідно якого поручитель ОСОБА_1 зобов`язувався відповідати перед ТОВ «Шалигинське» за виконання ТОВ «Амарант» зобов`язання за договором поставки. Відповідачі не виконали зобов`язання за укладеними договорами.

У лютому 2016 року ТОВ «Шалигинське» звернулося до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій визначило єдиним відповідачем за його позовною заявою поручителя ОСОБА_1 . Крім того, позивач конкретизував обсяг позовних вимог, зазначивши, що у зв`язку з визнанням ТОВ «Амарант» боргу у сумі 1 241 002,00 грн, з ОСОБА_1 на користь

ТОВ «Шалигинське» підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі

1 241 002,00 грн, а також індекс інфляції у розмірі 705 633,74 грн, пеня у розмірі 310 250,50 грн, а разом - 2 670 462,90 грн, однак, з метою узгодження розрахунку заборгованості з початковою ціною позову, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Шалигинське» заборгованість у загальному розмірі 2 514 435,15 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 06 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Шалигинське» заборгованість у розмірі 1 242 002,00 грн, індекс інфляції у розмірі 549 605,99 грн, пеню у розмірі 206 788,33 грн, а всього стягнуто - 1 998 396,32 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Шалигинське» судовий збір в розмірі 2 827,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що позивачем доведено факт невиконання боржником ТОВ «Амарант» і поручителем ОСОБА_1 зобов`язань за договором поставки, а тому з відповідача підлягає стягненню сума уточненої позивачем заборгованості.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР» (далі - ТОВ «Луксор-УТР») та ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 06 квітня 2016 року залишено без змін.

Стягнуто з ТОВ «Луксор-УТР» на користь держави судовий збір у розмірі 3 109,70 грн.

Відхиляючи апеляційні скарги ТОВ «Луксор-УТР» та ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

18 вересня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що порука в силу частини першої статті 559 ЦК України є припиненою, оскільки ОСОБА_1 не отримував додаткових угод, якими збільшено розмір вартості товару, а відтак і збільшився розмір відповідальності поручителя. Крім того, кредитор забезпечив свої вимоги договором застави (предмет договору - соняшник врожаю 2013 року у кількості 354,572 тонни), у зв`язку із чим в подальшому було здійснено звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку. А відтак порука є припиненою у зв`язку з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Крім того, порука є припиненою у зв`язку із пропуском кредитором шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання для пред`явлення вимоги до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України). Крім того, судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи:

27 жовтня 2017 року ТОВ «Шалигинське» через засоби поштового зв`язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу

ОСОБА_1 відхилити, а рішення Київського районного суду міста Полтави від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від

12 січня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 рокупоновлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду міста Полтави від 06 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Київського районного суду міста Полтави.

У жовтні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2016 року відмовлено.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 05 червня 2019 року № 592/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-31980св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 25 листопада 2013 року між ТОВ «Шалигинське», в особі директора Козлова М. В., який діяв на підставі статуту, іменоване надалі «Постачальник», з однієї сторони, та ТОВ «Амарант», що є платником податку на прибуток на загальних умовах, в особі генерального директора ОСОБА_1 , який діяв на підставі Статуту, іменоване надалі «Покупець», з іншої сторони, укладено договір № 251101 поставки.

Згідно пункту 1.1 договору, Постачальник зобов`язувався передати Покупцю соняшник, врожаю 2013 року в кількості та за ціною відповідно до умов даного договору, а покупець зобов`язувався прийняти й оплатити зазначений товар.

Відповідно до пункту 3.3. договору, товар повинен бути поставлений у якості й кількості відповідно до умов даного договору за адресою, зазначеною в пункті 3.1. даного договору, у строк до 10 грудня 2013 року.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що на момент укладення даного договору орієнтовна ціна за одну тону товару складає 3 000,00 грн, в тому числі ПДВ

20 % 500,00 грн. На момент укладання даного договору орієнтовна загальна вартість товару за даним договором складає 1 500 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % 250 000,00 грн (пункт 4.2.). Покупець проводить оплату за поставлений товар в термін до 01 квітня 2014 року.

Згідно пункту 4.4.1. договору, остаточна вартість товару за договором фіксується сторонами в додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною договору та оплачується Покупцем до 01 квітня 2014 року.

14 березня 2014 року між ТОВ «Шалигинське», в особі директора Козлова М. В ., який діє на підставі Статуту, іменоване надалі «Постачальник», з однієї сторони, та ТОВ «Амарант», в особі генерального директора Харченка Р. М., який діє на підставі Статуту, іменоване надалі «Покупець», з іншої сторони, укладено додаткову угоду № 1 до договору № 251101 від 25 листопада

2013 року, в якій сторони узгодили фіксацію середньо-ринкової ціни

3 920,00 грн за одну метричну тону з ПДВ на товар-соняшник врожаю

2013 року. Сторони дійшли згоди, що 354,572 тонн товару постачальник поставляє за ціною 3 500,00 грн за тонну з ПДВ, загальна вартість товару складає 1 241 002,00 грн. Покупець проводить оплату за поставлений товар в термін до 02 квітня 2014 року (пункти 1., 2., 3., 4.).

03 квітня 2014 року між ТОВ «Шалигинське», в особі директора Козлова М. В ., який діє на підставі Статуту, іменоване надалі «Постачальник», з однієї сторони, та ТОВ «Амарант», в особі генерального директора ОСОБА_1 , який діє на підставі Статуту, іменоване надалі «Покупець», з іншої сторони, укладено договір поставки № 251101 в новій редакції.

Відповідно до пункту 1.1. договору, Постачальник зобов`язується передати Покупцю соняшник врожаю 2013 року, в кількості та за ціною відповідно до умов даного договору, а Покупець зобов`язується прийняти й оплатити зазначений товар.

Згідно пункту 3.3. договору, товар повинен бути поставлений у якості й кількості відповідно до умов даного договору за адресою, зазначеною в пункті 3.1. даного договору, у строк до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до пункту 4.1. договору встановлено, що на момент укладення даного договору базова ціна товару складає 3 500,00 грн, в тому числі ПДВ

20 % - 583,33 грн.

Пунктом 4.3. договору встановлено, що на момент укладення договору в редакції від 25 листопада 2013 року та додаткової угоди № 1 від 14 березня 2014 року орієнтовна загальна вартість товару складала 1 241 002,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 206 833,66 грн.

03 квітня 2014 року між ОСОБА_1 , надалі іменований «Поручитель» та ТОВ «Амарант», в особі генерального директора ОСОБА_1 , який діє на підставі Статуту, надалі іменоване «Боржник», з другої сторони, а також

ТОВ «Шалигинське», в особі директора ОСОБА_5 , який діє на підставі Статуту, надалі іменоване «Кредитор», з третьої сторони, укладено договір поруки (на забезпечення виконання зобов`язання Боржника за договором

№ 251101 поставки від 25 листопада 2013 року та нової редакції від 03 квітня 2014 року).

16 липня 2014 року ТОВ «Шалигинське» направило на адресу ТОВ «Амарант» і поручителя ОСОБА_1 вимогу з вих. № 16-1/07/14 про оплату не пізніше 18 липня 2014 року заборгованості за договором поставки, яка складає

924 732,77 грн. Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ТОВ «Амарант» отримав вимогу 21 липня 2014 року.

16 вересня 2014 року ТОВ «Шалигинське» направило на адресу ТОВ «Амарант» і поручителя ОСОБА_1 вимогу з вих. № 16-1/09/14 про оплату не пізніше 18 вересня 2014 року заборгованості за договором поставки, яка складає

1 880 827,17 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 527 ЦК України установлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно пунктів 3.3, 3.4. Договору поруки від 03 квітня 2014 року, у випадку невиконання (неналежного виконання) основного зобов`язання поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому кредитор має право вимагати від поручителя виконання як основного зобов`язання, так і зобов`язання зі сплати штрафних санкцій.

Поручитель зобов`язується виконати свої зобов`язання відповідно до договору поруки не пізніше 10 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора. Вимоги щодо виконання зобов`язання надсилаються поручителем рекомендованим листом на адресу, яка вказана в договорі поруки.

Системний аналіз наведених положень Закону і умов договору поруки дає підстави дійти висновку про те, що факт невиконання боржником зобов`язань за договором поставки, уповноважив кредитора ТОВ «Шалигинське» звернутися до ОСОБА_1 , як поручителя за належне виконання

ТОВ «Амарант» умов договору поставки, з вимогою про стягнення заборгованості. При цьому, кредитор виконав обов`язок по досудовому зверненню до поручителя з відповідною вимогою, яка мала бути виконана остатнім у десятиденний термін, однак виконана не була, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення коштів.

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо таких строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з пункту 6.1. Договору поруки, укладеного 03 квітня 2014 року між ОСОБА_1 , ТОВ «Амарант» та ТОВ «Шалигинське», даний договір діє до моменту виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором поставки, але не більше ніж до 31 грудня 2014 року, а в частині невиконаних

зобов`язань - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Згідно матеріалів справи ТОВ «Шалигинське» 16 липня 2014 року та 16 вересня 2014 року направило відповідачу ОСОБА_1 вимоги щодо необхідності виконати зобов`язання за Договором поставки, а також щодо порушення умов вказаного договору ТОВ «Амарант». Згодом, 29 вересня 2014 року

ТОВ «Шалигинське» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Амарант» та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором та штрафних санкцій.

Таким чином відсутні підстави для визнання поруки ОСОБА_1 за невиконання зобов`язання ТОВ «Амарант» припиненою за частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Також відсутні підстави вважати, що порука припинилася за частиною першою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки судами встановлено, що збільшення обсягу відповідальності поручителя не відбулося.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем у законному порядку, на підставі належних і допустимих доказів, було доведено факт виконання свого зобов`язання за договором поставки і додаткових до них договорів, а саме передачі

ТОВ «Амарант» у кількості і якості, визначених умовами договорів, насіння соняшника врожаю 2013 року. Відповідачем же не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання постачальником умов договору.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а зводяться до не правильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Полтави від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 січня

2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко