Єдиний унікальний номер справи 490/461/17 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/963/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

третьої особи - ОСОБА_5 ,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 березня 2019 року о 12 годині 10 хвилин, в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Черенкової Н.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_5 , про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И Л А:

20 січня 2017 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

21 листопада 2016 року він уклав із ОСОБА_5 договір відступлення права вимоги, та прийняв на себе право вимоги у зобов`язаннях, які посвідчені письмовими розписками ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Згідно з розпискою без дати, відповідачі взяли у борг у ОСОБА_5 готівкові кошти в розмірі 1 284 000 гривень, із зобов`язанням повернути борг у термін до 01 лютого 2014 року.

Відповідно до розписки від 05 березня 2013 року відповідачі взяли у борг 856 000 гривень.

Посилаючись на наведене та на той факт, що відповідачі до теперішнього часу не повернули борг позивач просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на його користь борг за договорами позики у розмірі 1 284 000 гривень та 856 000 гривень, а також вирішити питання з судовим збором.

Рішенням Центральний районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 856 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 600 гривень з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення експертизи у розмірі 3 569 гривень 28 копійок.

ОСОБА_1 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідачів на його користь 1 284 000 гривень та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції невірно надав юридичну оцінку договору відступлення права вимоги, оскільки цей договір не створює юридичних наслідків для відповідачів.

Обидві апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи позов частково, суд 1 інстанції виходив з того, що оригінал розписки на суму 1 284 000 гривень знаходиться у відповідачів тому слід вважати, що борг у вказаній сумі вони повернули.

Що ж до суми боргу у 856 000 гривень, то його не можна вважати повернутим, оскільки розписка про його взяття, знаходиться у кредитора, а значить є беззаперечним доказом наявності боргу.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

В силу ст. ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

За ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, в лютому 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 взяли у борг у ОСОБА_5 1 284 000 гривень, на строк до 01 лютого 2014 року (т.1, а.с.215), посвідчивши це розпискою.

05 березня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 взяли у борг у ОСОБА_5 856 000 гривень, на строк до 05 березня 2014 року (т.1, а.с.216), посвідчивши це розпискою.

21 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги (т.1, а.с.27). Цей договір не є нікчемним і не визнано недійсним, а тому він повинен виконуватися належним чином.

За умовами даного договору, новий кредитор набуває право вимоги, що належить первісному кредиторові на підставі договорів позики, укладених між первісним кредитором та фізичними особами - позичальниками, якими є ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Дійсність вимоги, яка передається за цим договором підтверджується розписками на суму 1 284 000 гривень (еквівалент 120 000 євро) та на суму 856 000 гривень (еквівалент 80 000 євро) за підписами боржників. Розписки передаються первісним кредитором новому кредиторові в момент підписання договору (п.3,4 Договору) (а.с.27).

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 направив претензію про повернення грошових коштів на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у десятиденний строк з моменту пред`явлення претензії із зазначенням реквізитів для перечислення боргу.

30 листопада 2016 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 відповідь на претензію, в якій просив направити на його адресу належним чином посвідчені копії розписок.

Кожний із названих осіб, на підтвердження своїх доводів, надали суду, за їх твердженнями, оригінали розписок, що знаходяться у них.

По ним були призначено судово-технічну експертизу документів.

Експертом було пронумеровано, що позивач надав розписки від номерами 1,2, а відповідач - 3,4. .

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи № 18-718/730 від 27 червня 2018 року експертом було встановлено, що розписки під номерами 2, 3 є оригіналами, а розписки 1, 4-їх кольоровими копіями (т.1 а.с. 184-189).

Розписка за № 2, на суму 856 000 гривень із зобов`язанням повернути позику до 05 березня 2014 року - надану позивачем, виконана рукописним способом, кульковими ручками, пастами синього та чорного кольорів.

Розписка № 3 без дати на суму 1 284 000 гривень із зобов`язанням повернути борг у термін до 01 лютого 2014 року, надана, ОСОБА_3 , виконана рукописним способом, кульковою ручкою, пастою синього кольору.

У наданих на експертизу оригіналах розписок № № 2,3 ознак монтажу не виявлено.

Посилаючи на норми ст. ст. 545, 548,1078 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

Враховуючи наведене та те, що оригінал розписки на суму 1 284 000 гривень знаходиться у відповідачів, слід вважати, що борг у вказаній сумі вони повернули, а тому не повинні повертати його позивачу.

Стосовно позовних вимог про стягнення боргу в сумі 856 000 гривень, то відповідачі повинні сплатити вказану грошову суму позивачеві.

Зазначене у повній мірі відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, згідно яких, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У той же час відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується розпискою відповідачів від 05 березня 2013 року, яка посвідчує передачу позичальнику коштів в сумі 856 000 гривень, а знаходження оригіналу розписки у позивача свідчить, згідно ст.1047 ЦК України, про невиконання зобов`язання боржником у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Не спростовують викладене і пояснення ОСОБА_5 , який у суді апеляційної інстанції так і не надав певної, підтвердженої належними та допустимими доказами інформації щодо виконання відповідачами зобов`язань перед ним, та щодо його правових стосунків з позивачем. З його слів, частину інформації він не пам`ятає, а щодо іншої, то не бажає говорити.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачі повністю не повернули борг за борговими розписками, спростовуються вище вказаними доказам, що є у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 11 вересня 2019 року.