Провадження №22-ц/812/62/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 474/270/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 04 жовтня 2018 року під головуванням судді Сокола Ф.Г. у приміщенні цього суду, дата складання повного тексту не зазначена,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у червні 2017 року вона отримала постанову головного державного виконавця Врадіївського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області про відкриття виконавчого провадження від 25 травня 2017 року з виконання виконавчого напису від 30 листопада 2016 року про стягнення з неї боргу у сумі 36583 грн. 77 коп. за кредитним договором № NКRWSK00190115 від 17 лютого 2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1

За твердженням ОСОБА_1, кредитний договір ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вона не підписувала та не укладала, а тому після отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження звернулась до Врадіївського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області із заявою про підроблення підпису від її імені у кредитному договорі № NКRWSK00190115 від 17.02.2005 року. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним вказаний кредитний договір та стягнути моральну шкоду з відповідача у розмірі 40000 грн, яка полягає в спричинені їй моральних страждань, оскільки внаслідок підроблення кредитного договору з неї стягується неіснуюча заборгованість, внаслідок чого постраждала її ділова репутація як чесної та принципової особи. Така ситуація спричиняє сильні душевні страждання, що для неї, як людини пенсійного віку та з інвалідністю 2-ї групи, є вкрай негативним.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір № NКRWSK00190115 від 17.02.2005 року, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 6 520 грн. 80 коп. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати в частині визнання кредитного договору недійсним та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити. На думку апелянта, висновок суду щодо не пропущення позивачкою позовної давності, про застосування якої вони просили, є невірним і не відповідає обставинам справи. Крім того, задовольняючи позов про визнання кредитного договору недійсним, суд прийняв до уваги тільки висновок почеркознавчої експертизи та не врахував інших доказів - заяви ОСОБА_1 на видачу готівки і виписки за кредитним договором, згідно якої позивач у 2005 та 2006 роках 13 разів здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості. Також, на думку Банку, експертиза була проведена з порушенням відповідних Науково-методичних рекомендацій, оскільки експерту не були надані умовно-вільні зразки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на законність оскаржуваного рішення, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

В судове засідання апеляційного суду належним чином повідомлені сторони не з'явились. Від позивача надійшла заява про проведення судового засідання без її участі. Відповідач про причину неявки не повідомив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповівдно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення кредитного договору.

Своє волевиявлення на укладення кредитного договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено факт недійсності правочину, оскільки договір нею особисто не підписано, отже, волевиявлення ОСОБА_1 на укладання оспорюваного договору не було.

З такими висновками суду першої інстанції слід погодитися, так як вони відповідають нормам матеріального права та обставинам справи.

Так, відповідно до змісту спірного кредитного договору № NКRWSK00190115 від 17 лютого 2005 року, Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" зобов'язалось надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 2800 грн. на ремонт будинку зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 4,17% в місяць на суму залишку заборгованості, а ОСОБА_1 зобов'язалась щомісячно надавати Банку грошові кошти на погашення заборгованості, з кінцевим строком повернення кредиту - 16 лютого 2007 року. (а.с. 8-10).

Між тим, висновком судової почеркознавчої експертизи № 18-590 від 13.07.2018р., проведеної експертом Миколаївського відділення Науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, встановлено, що підпис у оспорюваному договорі виконано не самою ОСОБА_1, а іншою особою (а.с. 128-134).

Вказаний висновок експерта є ясним і категоричним.

Доказів, які б спростовували встановлені даним експертним висновком обставини, відповідачем не надано.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо доведеності позивачкою відсутності у неї волевиявлення на укладання спірної угоди, порушення її прав при укладенні спірного правочину та про його недійсність з підстав недодержання при його укладанні вимог ч.3 ст. 203 ЦК України.

За такого, давши належну оцінку наявним обставинам справи, суд вірно задовольнив позов ОСОБА_1 про визнання недійсним із зазначених підстав кредитного договору № NКRWSK00190115 від 17 лютого 2005 року.

Доводи апеляційної скарги про порушення експертом Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень - є безпідставними. Так, з висновку судової почеркознавчої експертизи вбачається, що для дослідження експерту були надані всі необхідні об'єкти і матеріали: вільні зразки підпису ОСОБА_1 та експериментальні зразки її підпису та почерку. Після надходження висновку експертизи до суду першої інстанції клопотань про призначення додаткової чи повторної судової експертизи від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надходило. Не було заявлено таких клопотань і у апеляційній скарзі.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на те, що суд прийняв до уваги тільки висновок почеркознавчої експертизи та не врахував інших доказів - заяви ОСОБА_1 на видачу готівки і виписки за кредитним договором, згідно якої позивач у 2005 та 2006 роках 13 разів здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості.

Так, за приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Рішення суду першої інстанції містить висновки щодо результатів оцінки усіх зібраних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.ст. 89, 65 ЦК України.

Враховуючи передбачені ст. ст. 77, 80 ЦПК України вимоги закону щодо належності та достатності доказів, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо невідповідності цим критеріям копії заяви на видачу готівки від 18 лютого 2005 року (а.с. 45) та банківської виписки за кредитним договором (а.с. 32-40).

Так, копія заяви на видачу готівки не містить розшифрування підписів осіб, які на ньому зазначені. До того ж, відповідачем не доведено, що дана заява містить підпис саме позивачки. Так, ухвалою суду першої інстанції від 04.04.2018р. про відкриття провадження у справі та призначення справи до підготовчого судового засідання відповідачу було запропоновано надати суду письмові пояснення щодо необхідності призначення експертизи, переліку питань, які необхідно поставити на вирішення експерту тощо, проте, у відзиві Банку на позов відповідач не зазначив додаткових питань, до того, що просила поставити на вирішення експерта позивач.

Доводи апеляційної скарги, що виписка по кредитному рахунку підтверджує факт укладення позивачем кредитного договору та користування кредитними коштами є необґрунтованими, оскільки вона не є належним доказом у розумінні ст. 77 ЦПК України, так як не містить відомостей, що саме ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами. Така виписка лише відтворює рух грошових коштів по кредитному рахунку, відкритому на підставі кредитного договору, який ОСОБА_1 як позичальник не підписувала.

Також є безпідставними посилання апеляційної скарги на помилковість висновків суду першої інстанції щодо дотримання ОСОБА_1 позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що про порушення своїх прав спірним кредитним договором ОСОБА_1 дізналась лише після отримання постанови державного виконавця від 25.05.2017р. про відкриття виконавчого провадження, а тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Оскільки постанова державного виконавця Врадіївського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області про відкриття виконавчого провадження від 25 травня 2017 року з виконання виконавчого напису від 30 листопада 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 36583 грн. 77 коп. за кредитним договором № NКRWSK00190115 від 17 лютого 2005 року, була отримана позивачкою у червні 2017 року, а із позовом до суду вона звернулась 03 квітня 2018 року, то судом вірно встановлено дотримання позивачем строку позовної давності та відсутність підстав для задоволення заяви Банку про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Не спростовує цього і посилання апеляційної скарги на заяву ОСОБА_1 від 30 серпня 2011 року, копія якої була прикладена до апеляційної скарги. (а.с. 187). Так, за змістом даної заяви ОСОБА_1 просила провести службове розслідування, оскільки вона дізналась про існування укладеного від її імені кредитного договору, проте, вона такого договору не укладала.

Між тим, сам по собі той факт, що у серпні 2011 року ОСОБА_1 довідалась про існування такого кредитного договору не свідчить про те, що саме з цього часу вона довідалась про порушення цим договором її прав. Так у матеріалах справи відсутні відомості про те, що до моменту отримання позивачкою постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 30 листопада 2016 року, їй було відомо, що Банк вимагає у неї погашення заборгованості за кредитним договором. До того ж, відповідачем не надано доказів, що позивачку ознайомили із результатами службового розслідування, проведеного на підставі її заяви від 30 серпня 2011 року.

За такого, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Вимог про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга не містить, а тому згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині судове рішення в апеляційному порядку не переглядалось.

З огляду на вищевикладене, рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2018 року згідно вимог ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

____________________________________________

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року