Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 487/7668/18

провадження № 61-12417св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у складі судді Біцюка А. В. від 12 березня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Крамаренко Т. В., Самчишиної Н. В. від 23 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»), який є правонаступником публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» (далі - ПАТ «Банк Ренесанс Капітал»), в якому просив визнати недійсним договір карткового рахунку від 26 жовтня 2014 року, укладений між ним та банком про відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 .

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2014 року між ним та банком укладено кредитний договір на споживчі цілі, а саме для придбання обігрівача на суму 1 752, 13 грн, строком на 12 місяців, процентна ставка 0. 01 % річних.

Водночас ним було підписано договір карткового рахунку з овердрафтом в межах максимально погодженої суми, яка не перевищує 50 000 грн. Йому було видано платіжну картку міжнародної платіжної системи «Мастер Кард».

Через хворобу очей та дрібний шрифт він не міг ознайомитись з текстом цього договору. З усних пояснень представника банку він вважав, що йому видається кредит за раніше обумовленої процентною ставкою кредиту на придбання обігрівача, а саме 0.01% річних. Як з`ясувалося пізніше, коли він почав користуватися платіжною карткою та зняв з неї 2 500 грн на лікування, процентна ставка за договором складає 46% річних.

Такі умови, на його думку, є несправедливими у розумінні пункту 3, 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та ставлять його у нерівне становище з позикодавцем.

Крім того, при укладенні договору карткового рахунку він помилявся щодо його прав та обов`язків, оскільки через хворобу очей не міг прочитати умови договору, а з пояснень працівника банку вважав, що кредит видається з процентною ставкою 0.01% річних, що відповідно до частини першої статті 203 та частини першої статті 229 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що копію оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 отримав під підпис; при укладенні договору був належним чином ознайомлений з умовами кредитування та з розрахунком орієнтованої сукупної вартості кредиту. Також, при укладенні кредитного договору сторонами у встановленому законом порядку були погоджені усі його умови, позичальник проти таких умов не заперечував, а помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильне його тлумачення, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року відкрито касаційне провадження по справі, витребувано справу №487/7668/18 із Заводського районного суду м. Миколаєва.

07 серпня 2019 року справа № 487/7668/18 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій належним чином не з`ясовані обставини справи, зокрема те, що кредитний договір порушує його права споживача, оскільки умови договору є явно несправедливими і ставлять його у нерівне становище з позикодавцем. Кредитний договір укладений під впливом помилки щодо його прав та обов`язків, оскільки через хворобу очей він не зміг прочитати умови договору, і ґрунтуючись лише на усних поясненнях працівника банку, вважав, що кредитний договір йому як інваліду видається тільки під 0,01% річних.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «ПУМБ», укладено кредитний договір № 0 на споживчі цілі, строк кредитного договору 12 місяців під 0.01 % річних, а також договір карткового рахунку та договір страхування № НОМЕР_1 , за яким банк зобов`язувався відкрити картковий рахунок на ім`я позивача, випустити платіжну картку міжнародної платіжної системи «Master Card» з овердрафтом у межах максимально погодженої суми, яка не перевищує 50 000 грн.

За період з серпня по вересень 2018 року банком через невиконання умов договору карткового рахунку ОСОБА_1 нараховано заборгованість за вказаним договором у розмірі 8 443 грн 98 коп.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 вважає недійсним вказаний кредитний договір у зв`язку із порушенням приписів пунктів 3, 4 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки правочин ставить позичальника у нерівне становище з позикодавцем, та порушення частини третьої статті 203, статті 229 ЦК України - вчинення правочину під впливом помилки щодо прав та обов`язків позичальника за кредитним договором.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Статтями 18, 21, 22 вказаного Закону визначено, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Також права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушуються свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення, при наданні умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачам однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору, порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, ціну продукції визначено неналежним чином.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно наявність однозначно таких ознак: по перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом пункту 3 та пункту 4 частини першої статті 21 вказаного Закону, права позивача в будь-якому разі вважаються порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитися, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору та порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

З огляду на вказане вище у сукупності та враховуючи, що ОСОБА_1 підтвердив, що до підписання договору був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та умови кредитування карткового рахунку (у формі овердрафту), а також орієнтовною сукупною вартістю кредиту, зокрема: орієнтовною вартістю кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що при укладенні спірного договору кредиту сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, позичальник, погодившись з умовами договору підписав його та скористався частиною наданих кредитних коштів, тим самим підтвердивши своє волевиявлення та дійсність договору.

Також судами правильно враховано, що позивач чітко та однозначно не зазначив відносно яких прав та обов`язків вчинення правочину він помилявся при укладенні спірного договору та які б свідчили про його неправильне уявлення про обставини укладення договору кредиту, у зв`язку із чим суди дійшли правильного висновку про недоведеність такої правової підстави недійсності правочину як вчинення правочину під впливом помилки.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він розраховував на розмір процентної ставки, яка дорівнює розміру за попереднім договором кредиту на придбання обігрівача, не може вважатися помилкою у правовому розумінні для підстав недійсності правочину, визначеної статтею 229 ЦК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська