БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/539/19
Провадження № 2/497/469/19
11.09.2019 року м.Болград
Болградський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Кодінцевої С.В.
за участю секретаря - Стоянової І.М.,
представника позивача Подольського ОСОБА_1 Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
Позивач в судове засідання не прибув, хоча був повідомлений належним чином.
Представник позивача приймав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції з Солом`янського районного суду м.Кєва. Позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні.
Відповідач до суду не прибув, повідомлявся за адресою свого постійного місця реєстрації: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 11.04.2019 року (а.с.22), довідкою Болградської міської ради Одеської області від 15.04.2019 року (а.с.26).
Усі судові повідомлення-виклик повернулися до суду без вручення з відміткою, що адресат за вказаною адресою не проживає (а.с.27-29, 40-42, 47-48, 68-70).
Судове доручення надане Болградському ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області про вручення судової повістки-виклику відповідачу по справ не було виконано. З тих підстав, що за вказаною адресою взагалі ніхто не проживає (а.с.57-59).
Згідно ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2).
Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, заперечень, відзиву щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, до суду наданих ним не було.
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди представника позивача присутнього під час судового розгляду, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу позики, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 14.09.2017 року надав у борг відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 56 000.00 гривень на строк 6-8 тижнів, а відповідач ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання повернути суму боргу в розмірі 56 000.00 гривен після спливу 6-8 тижнів.
На підтвердження факту отримання коштів 14 вересня 2017 року відповідачем було складено власноручно розписку, підписану ним власноручно, в які зазначено його особисті дані: дата народження 1977 рік, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Болградським РС ГУДМС України в Одеській області, адреса місця проживання АДРЕСА_1 , сума позики 56 000.00 гривен, на строк 6-8 тижнів (а.с.10, 72).
Як у строк до 09.11.2017 року (останній день восьмого тижня дня виконання зобов`язання), так і станом на момент звернення позивача з цією позовною заявою до суду, так і на час постановлення рішення судом, відповідач позику не повернув.
Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
У даному спорі, суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Суд установив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача ОСОБА_3 , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_2 до 09 листопада 2017 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти відповідачем ОСОБА_3 повернуті не були, в позивача є всі підстави для звернення з даним позовом.
До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 13 грудня 2017 року №309/3458/14-ц.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Оригінал розписки в даному спорі перебуває саме у позивача ОСОБА_2 , який надіслав її суду і долучена до справи (а.с.72).
Таким чином, наявність боргового документа у кредитора підтверджує не виконання обов`язку боржником.
Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом частини першої, другої статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі; зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до частини першої, другої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно частини першої, другої статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частинами першою, другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд України у Постанові від 19.10.2016 року по справі № 6-2129цс16 (№ в ЄДРСР 62126268), підводячи підсумок відповідальності боржника перед кредитором, в разі несвоєчасного повернення позики конкретизував складові його боргу, висловив наступну правову позицію.
У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме:
1.Суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання;
2.Проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами;
3.Три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої, четвертої 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору; закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Положеннями частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, суд вважає встановленим порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором, оскільки станом на час розгляду справи судом і постановлення рішення судом, відповідач позику не повернув, та не надав суду жодних доказів на спростування наявності заборгованості, в зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України -гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом з цим, оскільки Договором позики не встановлено розмір інфляції за позикою, то у вказаних правовідносинах підлягає стягненню інфляція за позикою на рівні облікової ставки Національного банку України починаючи з моменту прострочення строку повернення позики за Договором позики з 09.11.2017 року - до моменту фактичного повернення позики.
Проте суд не виходить за межі позовних вимог, і вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині за період з 13.11.2017 року по 25.02.2019 року, тобто 469 днів.
Формула розрахунку інфляційних збитків розраховується за формулою
Індекс інфляції добуток щомісячних індексів за відповідний період
Збитки інфляції = «сума боргу» х «індекс інфляції» : 100% - «сума боргу».
Сума боргу - 56 000.00 гривен.
Інфляційне збільшення боргу 7 275.23 гривен.
Даний розмір заявлений в позовних вимог, та підлягає задоволенню.
Щодо 3% річних за даним договором позики.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За період з 13.11.2017 року по 25.02.2019 року має місце прострочення повернення боргу за 469 днів.
Розраховується наступним чином: 3% (розмір процентів річних, встановлений ст.625 ЦК України) х 469 (кількість днів прострочки) : 365 (кількість днів у році) х 56 000.00 гривен (загальна сума боргу) = 2 159.00 гривен.
У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).
Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.
При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.
Проте, відповідач, на власний розсуд розпорядився наданими йому законом процесуальними правами щодо надання суду доказів, та доведення перед судом їх переконливості.
За весь час судового розгляду, який тривав майже п`ять місяців, з урахуванням підготовчого засідання, відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, жодного разу не з`явився у судове засідання, що свідчить про навмисне зловживання стороною Відповідача процесуальними правами, з метою затягування судового розгляду справи та уникнення сплати коштів за Договором позики.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, та їх доведеності.
Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 65 434.23 гривен, що складається з:
- борг договором позики 56 000.00 гривен;
- 3% річних в розмірі 2 159.00 гривен;
- інфляційні збитки в розмірі 7 275.23 гривен.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Так, позивачем надано докази сплати ним судового збору на суму 769.00 гривен (а.с.1), проте як потрібно було сплатити - 768.40 гривен.
Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 768.40 гривен судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 83,89, 95, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 284-289, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Яворів Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , суму боргу за договором позики в розмірі 65 434.23 гривен, яка складається з:
- 56 000.00 гривен сума боргу за договором,
- 2 159.00 гривен - 3% річних,
- 7 275.23 гривен інфляційні збитки,
та судові витрати у розмірі 768.40 гривен (сімсот шістдесят вісім гривен сорок копійок) сплаченого судового збору.
Відповідачу, який не з`явився в судове засідання, направляється копія заочного рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення виготовлено 12.09.2019 року.
Суддя: С.В. Кодінцева