Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 672/1286/16-ц

провадження № 61-25968св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - орган опіки та піклування Городоцької міської ради, служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації Хмельницької області, служба у справах дітей Луцької міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 23 червня 2017 року у складі судді Сакенова Ю. К. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Городоцької міської ради, служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації Хмельницької області, служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на такі обставини. З жовтня 2014 року він перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Після укладення шлюбу сторони проживали в окремому житловому приміщення на АДРЕСА_1 . За цією адресою на обліку у дитячого лікаря перебуває і син ОСОБА_3 . З часу народження син та батько прив`язалися один до одного, між ними склалися тісні родинні зв`язки. За позичені у матері кошти позивач зробив ремонт у вказаному житловому приміщенні, де були створені належні житлові умови для дитини. Це житло має сучасний ремонт та обладнання, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини, фактично це є однокімнатна квартира. Позивач працює, має постійний дохід для утримання сім`ї. Окрім цього підсобне господарство дає можливість мати додаткові продукти харчування. На теперішній час відповідач перебуває у відпустці по догляду за дитиною. У жовтні 2016 року вона, всупереч вимог статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України), без згоди позивача забрала малолітню дитину - ОСОБА_3 та виїхала у невідомому напрямку. Згодом позивачу стало відомо, що вона виїхала у м. Луцьк, де проживає в орендованому житлі. Стосунки між сторонами зараз склалися терпимі, вони при зустрічі ще можуть більш-менш спокійно спілкуватися, проте до теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Дитина мешкає із відповідачем за місцем її тимчасового проживання, відповідач та її близькі родичі не мають свого житла в м. Луцьку, житло постійно орендується. На цей час син досяг двох років, потребує участі батька у його вихованні. Позивач не згоден із тим, щоб син проживав із відповідачем, наполягає на визначенні місця проживання сина разом з ним. При цьому він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через стосунки батьків не була позбавлення піклування матері. Спиртними напоями позивач не зловживає, не палить, за місцем проживання характеризується позитивно, добре відноситься до сина, а перебування сина в сім`ї відповідача негативно впливає на його виховання та здоров`я. Відповідач не може дати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення та не може забезпечити нормальних, безпечних для здоров`я дитини умов проживання.

Встановивши місце проживання дитини разом з батьком, суд має стягнути з відповідача на його користь і аліменти на утримання дитини у розмірі 380,68 грн щомісячно.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 23 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши всі обставин справи, надавши їм належну правову оцінку та враховуючи вік дитини (два роки), діючи в інтересах насамперед дитини, вважав за доцільне залишити сина за місцем проживання матері.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення найкращих інтересів дитини, порушили принцип рівності прав батька та матері, безпідставно надали перевагу принципу врахування статі особи, з якою визначено місце проживання дитини, висновки судів про однаковість житлово-побутових умов як матері так і батька є помилковими та таким, що ґрунтуються на припущеннях, не відповідають фактичним обставинам справи. Суди не врахували, що в найманій квартирі відповідача фактично проживає три родини, при цьому позивач має відокремлене житло, в якому ним проведено ремонт та створено всі умови для проживання дитини, не врахували майновий стан відповідача, а саме її неспроможність утримувати дитину на достатньому рівні.

Заявник вважає, що оскаржувані судові рішення невмотивовані, суди не дали належну оцінку наявним у справі доказам.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 надіслала на адресу суду відзив на касаційну скаргу, в якому вона, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність касаційної скарги, просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Заявник вказувала, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не відповідають дійсності, а саме ні житло, ні земельна ділянка, не належать позивачу на праві власності, а тому не можуть бути підтвердженням його матеріальних статків.

На думку заявника, причиною звернення позивача з цим позов до суду є насправді не піклування про інтереси дитини, а надмірні амбіції позивача і його батьків та небажання виконувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2017 року про стягнення з нього аліментів на її утримання та сина. Вказане судове рішення ОСОБА_1 не виконувалось у зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження щодо його виконання.

При вирішенні спору судами правильно враховано не тільки ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, а й особисту прихильність дитини до матері, вік дитини, якій на час зміни місця проживання було лише два роки, стан її здоров`я та інші обставини.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням цього ж суду від 22 лютого 2017 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина Кіріла у розмірі 677,50 грн щомісячно до повноліття дитини та на утримання дружини у розмірі 650 грн щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

Після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами їх спільний син проживає разом із матір`ю, ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 в орендованому приміщенні, яке складається з трьох житлових кімнат, з 15 листопада 2016 року перебуває на обліку в Луцькій міській дитячій поліклініці, періодично проходить медичне обстеження та профілактичні щеплення.

Висновком служби у справах дітей Городоцької РДА Хмельницької області від 13 березня 2017 року визнано доцільним проживання сина разом із батьком. Служба у справах дітей Луцької міської ради надала висновок від 16 січня 2017 року, відповідно до якого малолітньому Кірілу доцільно визначити місце проживання спільно з матір`ю. Серед зазначених висновків суд надав перевагу висновку Луцької міської ради від 16 січня 2017 року, оскільки він зроблений за фактичним місцем проживання дитини. Органом опіки та піклування перевірялись умови проживання дитини як у матері так і у батька. В обох випадках було отримано позитивний результат.

Судом встановлено, що обоє батьків мають самостійний дохід. Так позивач працює продавцем у магазині «Євробуд» у м. Городок, відповідач отримує допомогу від держави, аліменти, що підтверджується вищевказаним рішенням суду, займається тимчасовими заробітками, отримує допомогу від матері, яка працює за межами України. За жодною зі сторін не зареєстровано у встановленому законом порядку нерухоме майно (житло). Тому вони фактично знаходяться у рівних умовах при вирішенні питання щодо місця проживання дитини.

Отже, встановлені судами фактичні обставини справи, спростовують твердження позивача про наявність у нього кращих житлових умов ніж у відповідача, вказані обставини не знайшли свого підтвердження та спростовані судами.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

При оцінці висновку органу опіки та піклування Городоцької РДА від 13 березня 2017 року, відповідно до якого проживання малолітнього сина сторін Кіріла визнано за можливим з батьком, суд обґрунтовано виходив з того, що органом опіки та піклування враховано умови проживання та спосіб життя виключно батька дитини, без встановлення умов проживання самої дитини та її матері. При цьому, як вбачається зі змісту вказаного висновку, орган опіки та піклування обмежився лише поверхневим дослідженням умов проживання позивача, зазначивши, що він має власне мебльоване житло, працює і має реальну можливість займатися вихованням та матеріальним забезпеченням сина.

У той же час у висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 16 січня 2017 року, який розроблено на підставі акта обстеження умов проживання від 19 грудня 2016 року, міститься детальний аналіз умов проживання сина сторін разом з матір`ю в АДРЕСА_2 , в орендованому житловому приміщенні з трьома житловими кімнатами, забезпечення дитини усім необхідним для нормального розвитку та виховання, в тому числі і з матеріальної точки зору. При цьому, як вбачається зі змісту вищевказаного висновку, при вирішенні спірного питання була врахована позиція як батька дитини, так і його матері.

Питання матеріального забезпечення малолітнього Кіріла його матір`ю, відповідачем ОСОБА_2 також було предметом вивчення комісії служби у справах дітей Луцької міської ради. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу призначена державна соціальна допомога як малозабезпеченим сім`ям в період з 01 лютого 2016 року до 01 лютого 2017 року в розмірі 1 128,07 грн щомісячно; допомога при народженні дитини з 01 січня 2015 року до 01 лютого 2018 року в розмірі 860 грн щомісячно; допомога по вагітності та пологах виплачена в листопаді 2014 року в сумі 1 271,37 грн. Крім того, на підставі рішення суду від 22 лютого 2017 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина Кіріла в розмірі 677,50 грн щомісячно до повноліття дитини та на утримання відповідача в розмірі 650 грн щомісячно до досягнення дитиною трьох річного віку, надається фінансова допомога матір`ю ОСОБА_2 , яка працює за кордоном.

Статтею 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права фактично зводяться до незгоди з відповідними висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій перевірив наведені в апеляційній скарзі доводи та навів висновки на їх спростування, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 цього Кодексу.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, діючи в інтересах дитини, суд обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду, оскільки він належним чином мотивований, ґрунтується на наявних у справі доказах та правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно доводи заявника про те, що суди не врахували практики ЄСПЛ щодо забезпечення найкращих інтересів дитини, порушили принцип рівності прав батька та матері є лише декларативними.

Необґрунтованими є і доводи заявника про те, що суди безпідставно надали перевагу принципу врахування статі особи, з якою визначено місце проживання дитини.

Суд першої інстанції у рішенні послався на Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року, принципом 6 якої передбачено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.При цьому суд не звернув уваги, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором.

Проте таке цитування вказаної Декларації не вплинуло на правильне по суті вирішення спору, оскількипри визначенні місця проживання дитини першочергова увага судами приділена якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, рішення від 18 липня 2006 року, § 23).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 23 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний