Єдиний унікальний номер 227/1401/19 Номер провадження 22-ц/804/2152/19

Єдиний унікальний номер 227/1401/19
Номер провадження 22-ц/804/2152/19
Головуючий у 1 інстанції Мацишин Л.С..
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевська Т.В.., Соломаха Л.І..

розглянув у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року у справі №227/1401/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, (суддя Мацишин Л.С.), повний текст судового рішення складено 14 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень - липень 2017 року у розмірі 21714,30 грн. та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 4101,14 грн., з утриманням із цих сум передбачених законом податків та зборів.

В обґрунтування позову посилається на те, що після реорганізації 08 липня 2016 року структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, її було переведено до Виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». 10 липня 2017 року видано наказ про звільнення її з роботи з 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день її звільнення була нарахована, але по теперішній час не виплачена, заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року та, відповідно розрахунків, заробітна плата складає: за березень 2017 року 4638,79 грн., за квітень 2017 року 6524,96 грн., за травень 2017 року 2801,67 грн., за червень 2017 року 0,00 грн., за липень 2017 року 7748,88 грн., що разом становить 21714,30 грн. Сума заборгованої компенсації станом на 04 квітня 2019 року, тобто на день звернення до суду з даним позовом, становить 4101,14 грн..

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень липень 2017 року в розмірі 19307,73 грн., що складається з заборгованості по заробітній платі за: березень 2017 року у сумі 2232,22 грн.; за квітень 2017 року у сумі 6524,96 грн.; за травень 2017 року у сумі 2801,67 грн.; за липень 2017 року, з врахуванням 1637,44 грн. компенсації за невикористану відпустку та 5939,96 грн. вихідної допомоги при звільненні, у розмірі 7748,88 грн.

Зобов`язано АТ «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 3198,35 грн..

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць - за березень 2017 року у розмірі 2232,22 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права під час ухвалення оскаржуваного рішення. Зокрема відповідач наголошує, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив вимоги позивача щодо компенсації втрати частини заробітної плати, оскільки затримка її виплати сталась не з вини роботодавця. Зокрема відповідач посилається на Указ Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року про введення в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України», рішення РНБО України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» та зазначає, що висновком торгово-промислової палати від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливило виконання АТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених статтями 115, 116 КЗпП України, і є підставою для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони.

Зазначає, що докази, надані позивачем, не відповідають вимогам ст.76 ЦПК України. Вважає, що доказами по справі згідно Наказу Державного комітету статистики №489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» повинні бути певні документи, а саме № П-1 «Наказ про прийняття на роботу», № П-3 «Наказ про надання відпустки», № П-4 «Наказ про припинення трудового договору», № П-5 «Табель обліку використання робочого часу», № П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника», саме вони і можуть вважатись належними та допустимими.

Представником позивача адвокатом Лаврищевим В.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідачем не наведено жодного аргументованого доводу, що надані позивачем розрахунки заборгованості не відповідають дійсному розміру заборгованої заробітної плати. Також представник позивача звертає увагу на те, що обов`язок здійснювати збереження документації, що стосується трудових відносин, покладено законодавством на роботодавця, який не довів їх втрату або відсутність в електронному вигляді. Крім того ОСОБА_2 вважає, що посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати є некоректним щодо відносин між позивачем та АТ «Українська залізниця». У зв`язку із викладеним просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що позов ОСОБА_1 подано до суду у квітні 2019 року.

Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривня.

Визначена позивачем у позові ціна позову складає 25 815,44 грн., менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1988 року позивач працювала в Іловайській дистанції сигналізації та зв`язку Донецької залізниці, яке в подальшому змінило назву на «Іловайську дистанцію сигналізації та зв`язку Державного підприємства «Донецька залізниця» (а.с.5-7). На підставі наказу №145 від 03 жовтня 1988 року її прийнято електромонтером СЦБ по 3 розряду на мехгірку на пневмопошту. Наказом від 15 травня 1989 року позивачу встановлено 4 розряд, а наказом від 25 травня 1991 року встановлено 5 розряд електромонтера СЦБ. (а.с.6)

На підставі Закону України від 23 лютого 2012 року №4442-IV, Постанови КМУ від 25 червня 2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця», про що 08 липня 2016 року зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача. (а.с.7)

На підставі наказів ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 та наказу № 4/ос від 07 липня 2016 року «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» «Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про що також 08 липня 2016 року зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача. (а.с.7)

17 липня 2017 року на підставі наказу № 6253/ДН-ос від 10 липня 2017 року, який долучено до матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено з посади електромонтера з ремонту та обслуговування пристроїв сигналізації, централізації та блокування 5 розряду бригади по технічному обслуговуванню і ремонту пристроїв компресорної, пневмопошти, організації роботи дистанційних майстерень Північної механізованої гірки на станції Іловайськ ВП «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсації за 8 днів відпустки. (а.с. 7, 13)

На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі та її розміру позивачем до позовної заяві надані розрахунки по заробітній платі за березень - липень 2017 року, які видані ВП ШЧ Іловайськ СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ЄРДПОУ 40150216. (а.с.22-26)

Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 4638,79 грн., сума до виплати 3688,69 грн. (а.с.22)

Згідно відомостей про виплату грошей, наведених у вставному аркуші до додатку № 4, ОСОБА_1 отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року у сумі 1916,66 грн.

Згідно розрахунку заробітної плати за квітень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 6524,96 грн., сума до виплати 5188,54 грн. (а.с.23)

Відповідно до розрахунку заробітної плати за травень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 2801,67 грн., сума до виплати 2227,83 грн. (а.с.24)

Згідно розрахунку заробітної плати за червень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 0,00 грн. (а.с.25)

Відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 7748,88 грн., у тому числі компенсація за невикористану відпустку на суму 1637,44 грн. та вихідна допомога при звільненні у сумі 5939,96 грн., сума до виплати 6309,18 грн. (а.с.26)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці». Позивач знаходився з регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17 липня 2017 року і виконував свої трудові обов`язки. При звільненні не отримав усі належні йому за законом виплати. Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Позовні вимоги щодо стягнення заборгованість по заробітній платі задоволено частково у розмірі 19 307,73 грн., оскільки позивач отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року 10 липня 2017 року у розмірі 1 916,66 грн. Також частково задоволено (через неточність розрахунку позивача) вимога про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 3 198,35 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

В статті 115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі належні йому суми, і зокрема заробітну плату.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримав повного розрахунку, який і підлягає стягненню з відповідача. Колегія суддів погоджується з наведеним в рішенні суду першої інстанції розрахунком заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з виробничим підрозділом «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав належну йому заробітну плату, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем документи не можуть бути належними доказами колегія суддів не приймає, оскільки, як правильно зазначив суд в оскаржуваному рішенні, обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, зберігати пов`язані з нарахуванням заробітної плати тощо документів, покладено на роботодавця, а не на працівника.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Крім того, з встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що трудова книжка позивача заповнена належним чином. В ній зазначенні накази про прийняття на роботу та звільнення з роботи. Записи скріплені печаткою підприємства. Надані позивачем роздруківки розрахункових листів за період з липня 2016 по липень 2017 року, в сукупності з іншими документами (крім трудової книжки) наказом по особовому складу від 11.07.2016р. №2/ос, згідно до якого відповідач продовжив безстроково дію трудового договору з позивачем, наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) з позивачем №6830/ДН-ос від 10.07.2017р., з яким останній був ознайомлений під підпис 17.07.2017 року і в якому зазначено кількість днів відпустки, за які позивач має право отримати відповідну компенсацію, номер та дата постанови профсоюзного комітету, не спростовані, з наданням належних та допустимих доказів на підтвердження перерахунку належних позивачеві при звільненні сум, відповідачем по справі (а.с.8-26).

Також судом першої інстанції враховані надані відповідачем відомості на виплату грошей №37 яких вбачається, що позивач під підпис отримала за першу половину березня 2017 року заробітну плату у розмірі 1916,66 грн., яка без відрахування обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів становить 2 406,57 грн. (а.с. 68-70,71)

Таким чином, судом першої інстанції надана правильна правова оцінка встановленим фактичним обставинам справи в цій частині.

Щодо частково задоволених вимог про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 3 198,35 грн., то апеляційний суд вважає правильним посилання суду першої інстанції на ст.34 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року «Про оплату праці», згідно якої компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Закон України №2050-III від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст.1 якого встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (ст.2 Закону). Постанову Кабінет Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, якою затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», відповідно до пунктів 4, 5 якого, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведений судом першої інстанції розрахунок суми компенсації є вірним.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів є незаконним, оскільки вина відповідача у порушенні термінів виплати заробітної плати відсутня, є такими, що не ґрунтуються на законі.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні апеляційної скарги то рішення суду в частині стягнення судових витрат також перегляду не підлягає.

Підстави для відшкодування відповідачу судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1153 грн. відсутні і покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає 25 815,44 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

Л.І. Соломаха