Номер провадження: 22-ц/813/3736/19
Номер справи місцевого суду: 520/7576/18
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника КП «ЖКС «Чорноморський» - адвоката Попружки В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», в особі філії «Інфоксводоканал», Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси», ТОВ «Інфокс», в особі філії «Інфоксводоканал», КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» та просив ухвалити рішення, яким:

визнати факт того, що заборгованість перед КП «Теплопостачання міста Одеси» за послуги з централізованого опалення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що виникла за період часу до 02 грудня 2015 року в сумі 12274,56 (дванадцять тисяч двісті сімдесят чотири грн. 56 коп.) гривень, виникла у попередніх власників зазначеної квартири;

зобов`язати КП «Теплопостачання міста Одеси» провести перерахунок плати за послуги з централізованого опалення в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з того, що ОСОБА_1 почав їх споживати з 02.12.2015 року;

визнати факт того, що заборгованість перед ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» за послуги з водопостачання та водовідведення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що виникла за період часу до 02 грудня 2015 року в сумі 1268,75 (одна тисяча двісті шістдесят вісім грн. 75 коп.) гривень, виникла у попередніх власників зазначеної квартири;

зобов`язати ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» провести перерахунок плати за послуги водопостачання та водовідведення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з того, що ОСОБА_1 почав їх споживати з 02.12.2015 року, визнати факт того, що заборгованість перед КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» за комунальні послуги квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що виникла за період часу до 02 грудня 2015 року в сумі 5351,21 (п`ять тисяч триста п`ятдесят одна грн. 21 коп.) гривень, виникла у попередніх власників зазначеної квартири;

зобов`язати КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» провести перерахунок плати за послуги водопостачання та водовідведення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з того, що ОСОБА_1 почав їх споживати з 02.12.2015 року, стверджуючи, що ці борги виникли з вини попереднього власника цієї квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішеннята просить постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Банк Кредит Дніпро» у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 придбав на електронних торгах нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та 02 грудня 2015 року отримав свідоцтво про придбання нерухомого майна, посвідчене державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. (реєстр. № 2-675). Право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. 02 грудня 2015 року.

До цього придбана ОСОБА_1 квартира належала ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу № Н/97-0127 від 14 березня 1997 року, зареєстрованого Одеською універсальною біржею «Центр».

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що дії відповідачів з нарахування йому боргу за послуги теплопостачання, послуги з водопостачання, послуги з утримання будинку і прибудинкової території за період часу до 02 грудня 2015 року по цій квартирі не грунтуються на вимогах закону і порушують його права щодо користування квартирою, оскільки до цього часу власником квартири був ОСОБА_2 , який і споживав вищевказані послуги.

При цьому, ОСОБА_1 стверджував, що до 02.12.2015 року не отримував від відповідачів послуг з теплопостачання, водопостачання з утримання будинку і прибудинкової території, тому не повинен сплачувати ці послуги. На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на свідоцтво про реєстрацію права власності, інформацію з ГЕРЦ, довідки по нарахуванню заборгованості. Позивач звертався до відповідачів з пропозиціями вирішити спір поза судом і просив розраховувати йому вартість житлово-комунальних послуг, починаючи з 02.12.2015 року і не враховувати йому борги попереднього власника квартири, що підтверджуються наданими до матеріалів справи заявами, але до сьогодні йому надходять рахунки, в яких зазначається сума вартості послуг з урахуванням попередніх боргів.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 відноситься до громадського житлового фонду. Теплопостачання зазначеного багатоквартирного житлового будинку здійснюється КП «Теплопостачання міста Одеси», водопостачання - ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» - централізованим і плановим порядком. Послуги з утримання будинку і прибудинкової території надає КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський». Оплату послуг з теплопостачання споживач повинен вносити на рахунок КП «Теплопостачання міста Одеси», з водопостачання - на рахунок ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», з утримання будинку і прибудинкової території - на рахунок КП «ЖКС «Чорноморський».

Відповідно до рахунку-повідомлення міського єдиного розрахункового центру «ГЕРЦ» станом на 01.12.2015 року за квартирою АДРЕСА_3 значиться наступна заборгованість: СДПТ - 3857,98 грн., вивіз сміття - 846,00 грн., опалення - 12274,56 грн., одеслифт - 643,43 грн. підсобка - 3,80 грн., холодна вода та каналізація - 1268,75 грн., борг за ЖК послуги - 1371,96 (а.с. 5).

В цих рахунках-повідомленнях зазначається прізвища, ім`я та по батькові боржника: « ОСОБА_2 », з якими договірні відносини у відповідачів, як постачальників послуг не розірвані.

Ухвалюючи судове рішення суд зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Суд звернув увагу на те, що згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Суд першої інстанції виходив із того, що договори про надання послуг між ОСОБА_1 та відповідачами не укладалися. Особові рахунки на ім`я позивача не відкриті. Такі дії породили між сторонами у справі правові відносини щодо фактичного надання житлово-комунальних послуг без укладення договору. Позивачем не надано доказів неналежного виконання відповідачами їхніх обов`язків, як це передбачено статтями 526, 530 ЦК України. Крім того, позивачем не названі суб`єктивні права або інтереси споживача, які порушені, не визнані або оспорені відповідачами по справі.

У відповідності до п. 2 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач наділений правом на одержання в установленому законодавством порядку необхідної інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання послуг, їх споживчі властивості тощо. Положення п. 6 вказаної статті встановлюють право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ні договором, ні судовим рішенням, між сторонами по справі не встановлені правовідносини, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг, яка утворилась внаслідок невиконання зобов`язань попередніми власниками квартири, тобто до 02 грудня 2015 року.

Посилання сторони позивача на ті обставини, що відповідна заборгованість утворилась внаслідок невиконання зобов`язань попереднім власником квартири суд обгрунтовано не прийняв до уваги, оскільки фактично позивачем ставиться питання, яке має бути предметом доказування у разі пред`явлення до ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до набуття ним права власності на вказану квартиру.

При цьому су вказав, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004 зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Також Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Виходячи з викладеного, колегія суд дів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за правовою природою позовні вимоги ОСОБА_1 є запереченнями проти неіснуючих позовних вимог до нього. Також слід зазначити, що ч.2 ст.14 ЦК України встановлено, що особа, не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

З цих підстав, суд правильно вказав, що право обліку заборгованості за надання житлово-комунальних послуг належить відповідачам. Оскільки списання будь-яких сум заборгованості є правом, а не обов`язком відповідачів, позовні вимоги про зобов`язання провести перерахунки плати за послуги, яка виникла до 02 грудня 2015 р., не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають.

З наведеної імперативної процесуальної норми вбачається, що рішення (ухвала) суду не може прийматися як застереження від будь-яких порушень та не може бути умовним, а розглядати справу та приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявне неіснуючі порушення, суперечить приписам чинного законодавства України. Захист прав свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановлення судом факту їх порушення. Чинним законодавством України не передбачено захист прав та інтересів на майбутнє.

Діями відповідачів не порушені права позивача, як споживача. Цими діями позивач не був позбавлений можливості здійснити (реалізувати) свої права споживача повністю або частково.

Сама по собі вказівка в особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків, а у випадку непогашення заборгованості, чинним законодавством не передбачено припинення надання відповідачами зазначених послуг.

Що стосується вимог про визнання фактів про виникнення заборгованості перед відповідачами у певний період часу, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки діючими нормами цивільного процесуального закону передбачена можливість не визнання, а встановлення фактів судом, у тому числі і в порядку окремого провадження.

Більше того, жоден із відповідачів у цій цивільній справі не заперечував факт виникнення боргу у вказаний позивачем період за іншим споживачем.

Крім викладеного, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Теплопостачання міста Одеси», ТОВ «Інфокс», КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про зобов`язання виключення суми заборгованості ОСОБА_1 заборгованість попереднього власника квартири, що виникла до 02 грудня 2015 року в сумі 13646,52 грн., та не включати такий борг до суми заборгованості ОСОБА_1 .

Зазначене рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2017 року було відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року, справа № 520/11701/16-ц, провадження № 61-1618 зпв 18 було відмовлено позивачу ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2017 року (а.с.181-188).

Тобто, вказаними судовими рішеннями вже було встановлдено, що борг по квартирі АДРЕСА_3 , який виник до 02 грудня 2015 року, не може сплачувати ОСОБА_1 , оскільки з таким позовом до нього ніхто не звертався.

При цьому судами зазначено, що звернення до суду з позовом про зобов`язання виключення із суми заборгованості позивача заборгованості попереднього власника квартири позивача, як спосіб захисту права, яке може бути порушене у подальшому, не передбачено нормами ЦК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.09.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра