Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1001/18

Номер провадження: 2/511/46/19

16 січня 2019 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В., при секретарі Кириловій І.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області про зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

07.05.2018 року представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким зобовязати ОСОБА_3 районну державну адміністрацію Одеської області виділити позивачу ОСОБА_2 в натурі (на місцевості) земельну ділянку у розмірі земельної частки, (паю) площею 11,6 умовних кадастрових гектарів із земель резервного фонду, розташованої на території Віноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області(за межами населеного пункту), яка належить ОСОБА_2 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0217408, виданого на підставі розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 31.05.1996 року, № 262-р зі змінами внесеними розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 17.12.2014 року № 695/А-2014, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 222.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 26.02.2000 померла ОСОБА_5, після її смерті відкрилася спадщина на спірну земельну ділянку, яка належала померлій згідно сертифікату на право на земельну частку(пай) виданого ОСОБА_3 районною державною адміністрацією 07.02.1997 року та яку вона заповідала позивачу за заповітом. 09.12.2014 року позивач отримала свідоцтво на право на спадщину за заповітом на право на земельну частку(пай), яка перебуває у колективній власності КСС «Дружба» розташованої на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області, після чого розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 17.12.2014 року до сертифікату на право на земельну частку(пай) були внесені зміни, а саме: зазначено прізвище позивача замість прізвища померлої, підстави її набуття, розмір земельної частики(паю) в умовних кадастрових гектарах та її вартість. З метою реалізації свого права на одержання спірної частки(паю) в натурі (на місцевості) та отримання правовстановлюючого документу на неї позивач звернулася з заявою до ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області та ОСОБА_3 районної державної адміністрації щодо виділення у власність належної йому земельної частки(паю).12.12.2016 року позивач отримала відповідь від ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області проте що на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району вільні земельні ділянки із земель колишньої КСС «Дружба» відсутні та рекомендовано звернутися до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, але питання щодо виділення земельної частки в натурі на місцевості не входить до компетенції відділу, а повинно вирішуватися ОСОБА_3 районною державною адміністрацією Одеської області. На підставі викладеного позовні вимоги позивача просить задовольнити.

10.05.2018 року ухвалою суді Роздільнянського районного суду Одеської області ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті провадження по справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суді представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищезазначену ухвалу суду.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09.08.2018 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 10.05.2018року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

17.09.2018 року цивільна справа прийнята до свого провадження та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

29.11.2018 року підготовче провадження закрито та призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі та просила винести рішення на підставі наданих доказів.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні, підтримав викладені в позовній заяві вимоги,та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу за відсутності їх представника, ухвалити рішення за наявності документів, які знаходяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Так, в силу частини першої статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, у тому числі землі сільськогосподарського призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (частина друга статті 19 Земельного кодексу України).

В силу пункту "а" частини третьої статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно ч. 1ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно правовими угодами; б)безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в)приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г)прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

В статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)»визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). Так, сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості):

розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку;

приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості);

уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);

уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв);

укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету;

сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо;

надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);

розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом;

оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку;

приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Судом встановлено, що 26 лютого 2000 року померла ОСОБА_5. Після її смерті відкрилась спадщина на право на земельну частку(пай) розміром 11,6 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебувала у колективній власності колективної спілки селян «Дружба»( надалі КСС «Дружба») на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області (за межами населеного пункту), яку вона заповіла ОСОБА_2В.(а.с.8-10).

Зазначене право на земельну частку (пай) належало ОСОБА_5 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0217408, виданого ОСОБА_3 районною державною адміністрацією 07.02.1997 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку(пай) за № 222.(а.с.18).

09.12.2014 року ОСОБА_2 державним нотаріусом ОСОБА_3 районної державної нотаріальної контори Одеської області було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НАК № 098218 на право на земельну частку (пай) розміром 11,6 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності КСС «Дружба», розташованої на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області.(а.с.14).

На підставі вищевикладеного свідоцтва про право на спадщину, розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 17.12.2014 року № 695/А-2014 було внесено зміни до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0217408 від 07.02.1997 року, а саме: у графі «Право на земельну частку (пай) передано» зазначено «Полянська Галина Василівна»; у графі «На підставі» вказане «свідоцтво про право на спадщину»; у графі «Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах» зазначено «11,6»; у графі «Вартість земельної частки (паю)» вказано «сто двадцять дві тисячі шістсот сімдесят гривень 00 копійок».(а.с.15).

З метою реалізації свого права на одержання земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримання правовстановлюючого документу на неї позивач 28.11.2016 року звернулася з заявою до ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району та 08.12.2016 року отримала відповідь в якій зазначено, що згідно розпаювання КСС «Дружба», членом якої була ОСОБА_5 видано 316 сертифікатів на право на земельну частку (пай), а землю розподілено на 310 паїв. Фактично не вистачає землі на 6 сертифікатів. Оскільки ОСОБА_5 не приймала участі в жеребкуванні, сільська рада не має можливості виділити ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності.(а.с.16;21).

12.12.2016 року позивач отримала відповідь від ОСОБА_3 районної державної адміністрації, з якої вбачається, що на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району вільні земельні ділянки із земель колишньої КСС «Дружба», які не надані у власність та можуть бути використані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відсутні. У звязку з цим, для вирішення вказаного питання, їй рекомендовано звернутися до головного управління Держгеокадастру в одеській області, уповноваженого здійснювати розпорядження земельними ділянками державної власності, розташованих за межами населених пунктів.(а.с.22).

Пунктом 3 «Порядку організації робіт та методика розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Так, відповідно питання щодо виділення ОСОБА_2 в натурі (на місцевості) земельної ділянки у власність із земель резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю), створеного сільською радою під час передачі земель у колективну власність, повинно вирішуватися саме ОСОБА_3 районною державною адміністрацією Одеської області, а не Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області.

Відповідно до закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» земельні частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, їх надання здійснюється за рішенням відповідних сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, з урахуванням їх місця розташування. Разом з тим, у преамбуліі закону вказано, що цей закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, що не було враховано відповідачем ОСОБА_3 районною державною адміністрацією.

Відтак, Головне управління Держземагенства в Одесткій області законодавчо не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, оскільки це суперечить вимогам частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, згідно якої Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Крім того, позивачу листом Відділу Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі Одеської області від 29.12.2016 року було розяснено, що питання щодо виділення земельної частки в натурі на місцевості не входить до компетенції Відділу, а повинно вирішуватися ОСОБА_3 районною державною адміністрацією.

Проте, в порушення вимог вищевказаних нормативно правових актів ОСОБА_3 районна державна адміністрація неправомірно відмовила позивачу у виділенні земельної частки (паю), створеного сільською радою під час передачі земель у колективну власність, чим істотно порушила право власності позивача на спірну земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст.11 та ч. 1 ст.12 Закону України "Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)"встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

З аналізу вказаної норми вбачається, що кожна особа має гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості) і у разі відсутності такої землі - із резервного фонду земель державної або комунальної власності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", згідно якої при неможливості надати особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно ст. 38 Закону України "Про місцеві державні адміністрації"місцеві державні адміністрації забезпечують додержання прав і свобод громадян.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Тому рішення Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) суд застосовує у даній справі як джерело права.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань користуватися орендованим майном, так і самого майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до зазначеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Окрім того, ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Враховуючи те, що судовим рішенням за позивачкою визнано право власності на земельну частку (пай), а відповідач ігнорує її вимоги щодо виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), а тому суд приходить до висновку, що позивачка має право на виділення належної їй земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду.

Позивач надала належні та допустимі докази того, що відмова у виділенні їй у власність земельної ділянки та отриманні на неї правовстановлюючого документу, порушує її конституційні права, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263-265, 354-355ЦПК України, ст. ст. 22, 81, 116 Земельного кодексу України, Законом України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)», суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області про зобовязання вчинити дії - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 районну державну адміністрацію Одеської області виділити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КК 880055, виданий Жовтневим РВОМУ УМВС України в Одеській області 10.06.2002 року, земельну ділянку у розмірі земельної частки (паю), площею 11,6 умовних кадастрових гектарів, в натурі (на місцевості), розташованої на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області (за межами населеного пункту), яка належить їй згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0217408, виданого на підставі розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 31.05.1996 року, № 262-р зі змінами внесеними розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 17.12.2014 року № 695/А-2014, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 222, із земель резервного фонду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 25.01.2019 року

Суддя: О. В. Іванова