Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 487/2496/16-ц

провадження № 61-33459св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, у складі судді - Разумовської О. О., від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області, у складі суддів: Самчишиної Н. В., Галущенка О. І., Серебрякової Т. В.,

від 17 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її двоюрідний племінник, - ОСОБА_5 .

Родинні зв`язки між нею та померлим підтверджені рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2006 року.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Стверджувала, що є єдиним спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті

ОСОБА_5 та в порядку, передбаченому статтею 1269 ЦК України, прийняла спадщину, подавши відповідну заяву нотаріусу.

Інші спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_5 , які б прийняли спадщину, відсутні.

Відповідачі, є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 , яка у встановлений строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , проте доказів родинних відносин ОСОБА_6 із померлим немає.

ОСОБА_1 посилалась на те, що прийняла спадщину, але не має можливості отримати відповідне свідоцтво у нотаріуса, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на будинок, у зв`язку з чим державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. А-1, загальною площею 37,0 кв.м, житловою площею 25,4 кв.м, літня кухня літ. Б, сарай літ. В, сарай літ Г,

погріб з шиєю літ Дпд, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 15 травня 2017 року та ухвали про виправлення описки від 16 червня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 37,0 м2 житловою площею 25,4 м2,

літня кухня літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, погріб з шиєю літ. Дпд,

за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Висновки суду першої інстанції обґрунтовані тим, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка у встановлений строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 16 червня

2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши, що

ОСОБА_6 не підтвердила родинні стосунки із спадкодавцем, дійшов обґрунтованого висновку про те, що право на спадкування спірного нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , згідно зі статтею 1223 ЦК України перейшло до позивача, яка є спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті свого двоюрідного племінника ОСОБА_5 , прийняла спадщину у встановлений законом спосіб шляхом подання заяви до нотаріальної контори.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року, ухвалити нове рішення про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 15 серпня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 487/2496/16-ц з місцевого суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

11 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 487/2496/16-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди ухвалюючи оскаржені рішення прийняли до уваги лише докази надані позивачем, однак всупереч положень статей 212, 213 ЦПК України (в редакції кодексу, яка діяла на час ухвалення оскаржених рішень) залишили поза увагою докази, які були надані відповідачами та третьою особою.

ОСОБА_4 вважав, що суд повинен був критично віднестися до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2007 року про визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , оскільки останнє ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказував, що ОСОБА_1 свідомо пропустила строки для подання заяви про прийняття спадщини й не мала жодного доказу поважності пропуску такого строку. Позивач чекала поки за рахунок спадкоємців іншої черги будуть підготовлені документи на будинок, здійснено його ремонт, підключено комунікації і лише потім подала позов про визнання права власності.

Також вказував, що суди попередні інстанцій не дослідили правильність обраного позивачем способу захисту свого права на предмет відповідності статтям 15, 16 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не надав оцінки всім доводам апеляційної скарги та доповнення до неї.

Крім того, звертав увагу, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2008 року (справа № 22ц-2492/08) вже було вирішено аналогічний по суті спір щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , а повторний розгляд справи із тим же предметом виключається.

Учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до виписки із протоколу № 4 загальних зборів колгоспників рибколгоспу «3-й решающий»

від 25 листопада 1952 року ОСОБА_8 виділено земельну ділянку 0,15 га для забудови житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Згідно погосподарської книги № 11 за 1967-1969 роки, особовий рахунок

№ НОМЕР_1 , сторінка № 67 , житловий будинок (побудований у 1959 році), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з ним були зареєстровані та проживали його дружина ОСОБА_9 і син ОСОБА_5 .

Відповідно виписки із протоколу № 15 загальних зборів колгоспників рибколгоспу «3-й решающий» від 22 листопада 1988 року зазначену земельну ділянку було переоформлено на ОСОБА_9 в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 померла.

ОСОБА_5 проживав разом з батьками та після їх смерті залишився проживати в будинку АДРЕСА_1 , а тому відповідно до вимог частини першої статті 549 ЦК УРСР є таким, що прийняв спадщину, у виді вказаного будинку.

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня

1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верхової Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова

від 26 серпня 1948 року), які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будівництва його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня

1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості публічних актів, що підтверджують право приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у тому числі на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2006 року встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 є двоюрідною тіткою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 в Третій миколаївській державній нотаріальній заведено спадкову справу № 665/2005, з якої вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , але державним нотаріусом листом № 2234/1-24 від 13 вересня 2006 року запропоновано ОСОБА_6 звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем.

Постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Фоменко С. П. від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний будинок після смерті ОСОБА_5 . Відмову мотивовано ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2006 року визнано за ОСОБА_6 право власності на спірний житловий будинок, яке ухвалою того ж суду від 03 листопада 2006 року переглянуто за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2007 року позов ОСОБА_6 залишено без розгляду.

ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку 06 червня 2007 року продала ОСОБА_4 житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2008 року зазначений договір купівлі-продажу визнано недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2008 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2008 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Кодексу на час ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень статті57 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень)кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до статі 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують права на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відповідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суди попередніх інстанцій ухвалюючи оскаржене рішення дійшли обґрунтованого висновку про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_1 , як двоюрідна тітка спадкодавця та спадкоємець за законом п`ятої черги, прийняла спадщину, оскільки звернулась у встановленому законом порядку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем пропущено строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та поважні причини пропуску такого строку відсутні, не впливають на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, оскільки рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2007 року в справі № 2-2007/2007, яке набрало законної сили, визначено ОСОБА_1 додатковий строк, - три місяці, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

У визначений судом додатковий строк, - 26 квітня 2007 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження

№ 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Причиною звернення позивача до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно стала неможливість оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, що підтверджено постановою державного нотаріуса від 06 листопада 2015 року про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно.

За таких обставин звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно є ефективним та законним способом захисту прав позивача.

Апеляційний суд дав належну оцінку доводам ОСОБА_4 щодо рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2008 року у справі

№ 2-750/08 (номер провадження 22ц - 2492/08) та правильно встановив, що наявність цього рішення не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав на спадкове майно після винесення 06 листопада

2015 року нотаріусом постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок.

Іншим доводам викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_4 апеляційний суд дав належну оцінку.

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, спрямовані на переоцінку доказів у справі, в той же час в силу вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо розподілу судових витрат

Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта