РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3954/18

пр. № 2/759/1038/19

17 січня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Журибеди О.М.,

при секретарі - Крічфалушій М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районої у м. Києві держаної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності недійсним, поновлення права на приватизацію квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача та просить суд визнати розпорядження органу приватизації, свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 за № 3681, видане Ленінградською районною радою народних депутатів міста Києва, № реєстру 4556, недійсним та поновити право ОСОБА_1 на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1

В позові посилається на те, що ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, отримав свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_2.

В 1968 році ОСОБА_4 отримав на родину з 4-х осіб квартиру за адресою: АДРЕСА_1

У 1991 році ОСОБА_4 вийшов на пенсію. Через постійне зловживання алкоголем ОСОБА_4 сімейні відносини позивач була вимушена деякий час проживати у доньки. З приводу недопущення у житло, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

29.04.1994 року, боячись залишитися без житла, позивач була вимушена виписатись з власної квартири та 10.05.1994 року прописалась в квартирі своєї доньки з зятем, але і далі проживала з ОСОБА_4 в квартирі.

ОСОБА_4, відразу після виписки з квартири ОСОБА_1 приватизував квартиру лише на своє ім'я, скориставшись тим, що позивач не була ніде зареєстрована з 29.04.1994 р. по 10.05.1994 р., хоча постійно проживала у цій квартирі. Зазначені обставини при зверненні із заявою про приватизацію квартири чоловік органу приватизації не повідомив.

Дії ОСОБА_4, щодо приватизації одноосібно вищезазначеної квартири скеровувались сином ОСОБА_5. Останній діяв лише з корисливих мотивів для того, щоб заволодіти квартирою після смерті батька.

Вважає, що факт приватизації квартири в односторонньому порядку є правочином, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Отже, законність свідоцтва на право власності на житло, виданого на ОСОБА_4, необхідно анулювати.

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

19.01.1999 року, позивач прописалась за місцем свого постійного проживання по АДРЕСА_1. Але про те, що квартира була одноосібно приватизована ОСОБА_4, на той момент їй не було відомо.

Умовою для проведення приватизації житла є обов'язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації.

Наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною.

Позивач, як дружина свого чоловіка не давала жодної письмової згоди на приватизацію квартири АДРЕСА_1, тому, мала право на приватизацію квартири, незважаючи на те, що не була в ній зареєстрована в період приватизації, оскільки право осіб на приватизацію пов'язується не з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце судового розгляду, надав суду відзив на позов в якому проти позову заперечував з підстав викладених в ньому, також просив застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що спірна кватира АДРЕСА_1 представляє собою двокімнатну ізольовану квартиру загальною площею 45,3 кв.м., з яких житлової 27,2 кв.м.

Зазначена квартира була надана ОСОБА_4 на сім'ю у складі чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_1, син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 (в шлюбі ОСОБА_6).

Станом на червень 1994 року у зазначеній вище квартирі був зареєстрований та проживав лише ОСОБА_4. У вказаний період часу син ОСОБА_5 вже одружився і проживав зі своєю родиною окремо, зі спірної квартири виписався. Дочка ОСОБА_6 (в шлюбі ОСОБА_6) з чоловіком та дітьми також проживала окремо у квартирі АДРЕСА_3, зі спірної квартири виписалася. ОСОБА_1 з 10.05.1994 року по 05.01.1999 року була прописана та постійно проживала разом з донькою у квартирі АДРЕСА_3, зі спірної квартири виписалася у встановленому законом порядку.

Таким чином, відповідно до вимог п. 22, 24, 26, 34 Постанови Ради міністрів СРСР № 677 від 28.08.1074 року проживання у населеному пункті без відповідної прописки не передбачалося. Зазначений нормативний акт діяв на час виникнення спірних правовідносин, коли 23.06.1994 року було постановлене оскаржуване розпорядження та видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Просить у задоволенні позовних вимог відмовити та застосувати строки позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, приходить до наступних висновків.

Відповідно до Постанови Верховної ради України від 12.09.1991 року встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу PCP з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

23.06.1994 року ОСОБА_4 на підставі своєї заяви отримав Розпорядження органу приватизації Ленінградської районної ради народних депутатів м. Києва № 3681 про передачу йому у власність спірної квартири, про що 23.06.1994 року було видане Свідоцтво про право власності на житло.

Відповідно до статей 1, 5, 8, 10, 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (в редакції закону від 22.02.1994 року) до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла.

Утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них.

Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Збереження права на житло за наймачем регламентоване ст. 71 ЖК Української PCP в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Дружина наймача квартири ОСОБА_1 не зверталася до установи ЖЕК та до відповідача з відповідними заявами про збереження за нею права на проживання в спірному житловому приміщенні на певний строк у зв'язку з її випискою з 10.05.1994 по 05.01.1999 до доньки за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української PCP члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Позивач у спірній квартирі станом на 23.06.1994 року не проживала, прописана у встановленому законом порядку в ній не була, що виключає і збереження за нею права на житло у спірній квартирі, а також виключає її право приймати участь у приватизації цієї квартири.

13.12.1994 року ОСОБА_4 заповів спірну квартиру своєму синові ОСОБА_5 (заповіт посвідчений державним нотаріусом 12-ої київської держнотконтори за р.н. № 6с5315)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер (актовий запис про смерть № 3953, вчинений 02.03.2013 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з: спірної квартири та депозитного рахунку, відкритого у ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2013 року було відкрите провадження у цивільній справі № 759/15473/13-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа 12-та київська держнотконтора м. Києва про визнання заповіту недійсним.

Згідно позовної заяви, позивачка просила суд визнати свідоцтво на право власності житла за адресою: АДРЕСА_1 за № 3681, видане Ленінградською районною радою народних депутатів міста Києва, № реєстру 4556, недійсним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2014 року провадження у вказаній вище цивільній справі було закрите на підставі заяви ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду.

Відповідно до довідки Ф-3 від 18.02.2013 року на спірну квартиру, яка була надана суду позивачем, вбачається, що спірна квартира приватизована.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що на час їх відвідування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1. проживала разом з ОСОБА_4, однак з огляду на те, що зазначені свідки відвідували квартиру декілька разів за час зняття з реєстрації ОСОБА_1, суд не може взяти до уваги достовірність цих доказів.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, (ч. 1 ст. 261 ЦК)

Отже, станом на момент подання позивачем позову з вимогою про визнання недійсним оскаржуваного свідоцтва про право власності на спірну квартиру (03.10.2013 року) позивач безспірно знала про факт приватизації квартири одноосібно ОСОБА_4

Таким чином, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992р., ст. 64, 71 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 76-89, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Святошинської районої у м. Києві держаної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності недійсним, поновлення права на приватизацію квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Журибеда