Справа № 487/4787/17 Головуючий суду першої інстанції Нікітін Д.Г.
Провадження № 22-ц/812/57/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д.Г. в залі судового засідання в м. Миколаїв о 10 год. 40 хв., за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

12 вересня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона внаслідок прилюдних електронних торгів за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1, що належала Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (надалі - Банк) на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом 10 квітня 2008 року, а право власності Банку на зазначену квартиру зареєстровано за у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 лютого 2016 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просила усунути їй перешкоди у користуванні приватною власністю шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 з вказаної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. Як на правові підстави своїм вимог позивач посилалася на ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Справа була розглянута без участі відповідачів.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року з урахуванням виправлених описок ухвалою цього ж суду від 29 листопада 2018 року, позов задоволено. Ухвалено виселити ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1, без надання їм іншого жилого приміщення. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 640 грн судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що до спірних правовідносин про усунення перешкод у користуванні майном підлягають застосуванню вимоги ст. 319 ЦК України, оскільки між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідачів не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв'язку з відчуженням квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 право власності ОСОБА_7 на квартиру та право проживання членів його сім'ї, зокрема ОСОБА_5, в цій квартирі припинилося.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування скарги посилалася на порушення своїх житлових прав, які вона захищає в іншому судовому провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва за її позовом про визнання договору іпотеки, на підставі якого проведено реєстрацію права власності на спірну квартиру за Банком, недійсним. Ці обставини не були враховані судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції не вжив всіх передбачених процесуальним законом заходів щодо її повідомлення про дату і час розгляду справи та ухвалив рішення по суті без її участі, таким чином порушуючи її процесуальні права, передбачені ст. 43 ЦПК України. Між тим, вона на час розгляду справи перебувала на лікуванні у зв'язку є екстреною госпіталізацією.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 з доводами апеляційної скарги не погодилася та зазначала, що справа, яка перебуває у провадження Заводського районного суду м. Миколаєва за позовом ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним не пов'язана зі справою про виселення, оскільки ці справи не взаємопов'язані, мають різні предмети доказування, а також суд апеляційної інстанції в постанові від 29 серпня 2018 року при перегляді ухвали районного суду про зупинення провадження у справі звернув увагу, що справи мають різні предмети та підстави позовів.

Крім того, посилання скаржника на порушення її прав щодо участі у судовому засіданні, на думку представника відповідача, є безпідставними, оскільки відповідач не з'являлася на жодне судове засідання у справі, будь-яких доказів та підтверджень про свою хворобу суду не надавала, а тому зазначені посилання відповідача слід сприймати як засіб захисту процесуальної позиції у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 10 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 23/036/08 ZKLN-1, про надання відновлюваної кредитної лінії у розмірі 282 800.00 грн

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору було укладено договір іпотеки від 10 квітня 2008 року, за яким в іпотеку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка на той час належала ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2008 року.

20 травня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги кредитора за кредитним та іпотечним договорами.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору за виконавчим написом нотаріуса.

09 серпня 2017 року ОСОБА_6 на прилюдних торгах придбала квартиру АДРЕСА_1, а 30 серпня 2017 року було укладено договір купівлі -продажу між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_6, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області.

В зазначеній квартирі були зареєстровані та постійно проживають до теперішнього часу колишній власник ОСОБА_7 та члени його родини: ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_8 - дочка.

Отже встановлено, що квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_7. придбав не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач ОСОБА_5 посилалась на те, що судом розглянуто справу за її відсутності, вона не була повідомлена належним чином про дату, час засідання суду, що порушує її права передбачені ст. 43 ЦПК України.

Положення ст. 43 ЦПК України визначають права та обов'язки учасників справи, зокрема й право брати участь у судових засіданнях.

Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріплених в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав ( рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначені її громадських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Із практики Європейського Суду випливає, що судовий розгляд визначається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у справі.

Зокрема, у п. 24 Рішення Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Надточій проти України» та п. 23 Рішення ЄСПЛ у справі «Туренка проти України « 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є, якщо зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Порядок виклику і повідомлення учасників справи у судове засідання визначено приписами ст.ст. 128 - 130 ЦПК України.

Зокрема, у випадку відсутності у адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку (ч. 1 ст. 130 ЦПК України).

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду (ч. 2 ст. 130 ЦПК України).

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України).

Частина 9 ст. 130 ЦПК України визначає, що особа, яка відмовилася одержувати судову повістку, вважається повідомленою.

З матеріалів справи вбачається, що справу розглянуто судом першої інстанції 11 жовтня 2018 року за відсутності відповідача ОСОБА_5

У томі 2 на а.с. 8 містяться відомості про повернення за адресою місця проживання ОСОБА_5 судової повістки про виклик до суду на 11 жовтня 2018 року з вказівкою причини повернення за закінченням терміну зберігання, що не свідчить про відмову від одержання повістки чи про незнаходження відповідача за адресою повідомленою суду.

Матеріали справи (т. 2 а.с. 10) також містять виклик відповідача ОСОБА_5 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене районним судом 5 жовтня 2018 року.

Проте таке оголошення не може вважатися належним повідомленням відповідача ОСОБА_5 про дату та час розгляду справи з огляду на те, що по-перше, приписи ч. 11 ст. 128 ЦПК України визначають такий спосіб повідомлення відповідача у разі якщо його місце проживання або місце знаходження не відоме, а по-друге, таке оголошення повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.

Між тим за матеріалами справи ОСОБА_5 має постійне місце проживання, яке було відомо районному суду, а оголошення розміщено пізніше ніж за десять днів.

Отже, в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_5 про розгляд справи судом першої інстанції.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 на належне повідомлення про розгляд справи в інші дні та неявку відповідача в минулі судові засіданні до 11 жовтня 2018 року, не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення з огляду на обов'язковість виклику учасників справи на кожне судове засідання.

За таких обставин, наявні підстави, передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі встановлено, що новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник який втратив право власності на житло, та члени його родини відмовляються виселятися з нього.

Суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин вимоги ст. 391 ЦК України і захистити права неволодіючого власника шляхом виселення зі спірної квартири колишнього власника та членів його родини.

Між тим, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК У після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень ч. 2 ст. 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК України).

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховуватися судом.

Між тим, суд першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин зазначених норм права та висновків Верховного Суду щодо їх застосування не дотримався.

Отже, з огляду на те, що у справі, яка перевіряється, квартиру, що була предметом договору іпотеки, придбано відповідачами не за рахунок отриманого кредиту, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення члена сім'ї колишнього власника ОСОБА_5 із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного жилого приміщення, не застосувавши ч. 2 ст. 109 ЖК України у поєднанні з нормами Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи.

Щодо порушення прав позивача стосовно права володіння, користування та розпорядження своїм майном, то колегія суддів виходить з того, що позивач придбала указану квартиру з існуючими обтяженнями, оскільки в ній була зареєстрована та проживала відповідач ОСОБА_5 Отже, реалізація права власника ОСОБА_6 може бути обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідача на житло, передбаченого ч. 3 ст. 47 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тобто рішення суду також має бути постановлене виключно на підставі закону, а не внутрішнього переконання щодо способів реалізації права власника.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК України, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором та членів його сім'ї без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця - Банку про виконання останнім обов'язку із забезпеченням осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

З урахуванням приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 рішення суду першої інстанції не оскаржували, а тому апеляційна інстанція відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України рішення районного суду щодо позовних вимог ОСОБА_6 до цих відповідачів не перевіряла.

Відповідно до ч. 11 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат, а тому рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судових витрат підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Також зазначене рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судових витрат скасувати.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.