Справа № 580/2133/18
Номер провадження 2/580/62/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року м. Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Чхайло О. В.,

за участю секретаря - Сивоконь А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Платинум Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору мотивуючи свої вимоги тим, що 08.09.2014 р. між ним та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір № 214/8611DCLRKZPT згідно умов якого йому було надано грошові кошти в розмірі 21 252 грн 51 коп. строком на 26 платіжних періодів та кінцевим терміном повернення коштів до 17.11.2016 р., а також за умови сплати відсотків за користування коштами та комісії за обслуговування кредиту. При укладенні вказаного кредитного договору, на думку позивача, були порушені його права, як споживача, а саме: він не був повідомлений письмово про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту; працівники банку не ознайомили його з умовами кредитування, а оформлення договору тривало протягом пів години, після чого він не читаючи підписав договір; банк незаконно встановив плату за обслуговування кредиту; умовами договору передбачена можливість вирішення спору пов`язаного з виконанням кредитного договору у Третейському суді. Позивач неодноразово надсилав листи про припинення зазначених порушень відповідачем, однак його вимоги були залишені без задоволення. Тому позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № 214/8611DCLRKZPT від 08.09.2014 р.

У зв`язку зі зміною кредитора у зобов`язанні за вказаним кредитним договором до участі у справі ухвалою суду від 28.02.2019 р. було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», як правонаступник ПАТ «Платинум Банк».

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 у якому зазначив, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту підтвердженням чого є його особистий підпис на Заяві/Анкеті, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. Також відповідач вказав, що до Третейського суду не подавався позов про стягнення заборгованості та не розглядалась справа щодо позивача. Крім того відповідач зазначив, що відповідно до п. 7.1 вказаного кредитного договору, недійсність частини цього Договору не тягне за собою недійсність всього Договору, тому просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. Суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін, оскільки позивач та представник відповідача надали заяви в яких просили розглянути справу без їхньої участі.

Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

08.09.2014 р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір № 214/8611DCLRKZPT згідно умов якого позивачу було надано грошові кошти в розмірі 21 252 грн 51 коп. строком на 26 платіжних періодів та кінцевим терміном повернення коштів до 17.11.2016 р., а також за умови сплати відсотків за користування коштами та комісії за обслуговування кредиту (а.с. 10-11).

Відповідно до п. 2.4 вказаного кредитного договору за обслуговування кредиту нараховується та сплачується комісія щомісяця починаючи з першої дати сплати заборгованості разом зі сплатою процентів та заборгованості за кредитом в дату сплати заборгованості.

Пункт 6.1 зазначеного кредитного договору містить положення про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним, або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів за вибором позивача.

Пункт 7.1 вказаного кредитного договору містить положення про те, що недійсність частини цього Договору не тягне за собою недійсність всього Договору.

Укладенню даного кредитного договору передувало звернення позивача до ПАТ «Платинум Банк» та заповнення 06.09.2014 р. Заяви/Анкети позичальника №214/8611DCLRKZPT у якій він своїм підписом підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту і ця інформація йому надана у письмовій формі (а.с. 89-90).

23.03.2018 р. між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено договір №148к про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, включаючи права вимоги до правонаступників боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, зокрема і за кредитним договором №214/8611DCLRKZPT від 08.09.2014 р., який був укладений між первісним кредитором Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 85-88).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 № 6-1341цс15.

Оскільки матеріали справи спростовують твердження позивача про те, що при укладенні кредитного договору він не був повідомлений письмово про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також не був ознайомлений з умовами кредитування, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з цих підстав.

Суд погоджується з доводами позивача про несправедливість положень кредитного договору, зокрема, щодо комісії за обслуговування кредиту, оскільки відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Неправомірність стягнення банком супутніх платежів (комісій за обслуговування кредитної заборгованості) встановлена в постанові Верховного Суду України в справі №6-1746цс16 від 16.11.2016 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦПК України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Суд вважає, що наявність третейського застереження в кредитному договорі не порушує жодних прав позивача як споживача. Також суд враховує і те, що позивач не звертався до Третейського суду для вирішення спору пов`язаного з виконанням даного кредитного договору чи у зв`язку з ним.

Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013р. у справі № 6-94цс13).

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстави для визнання недійсним кредитного договору в цілому з огляду на недійсність окремих його положень відсутні.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд вважає, що позивач мав достатньо часу для ознайомлення з умовами кредитування зважаючи на те, що після заповнення Заяви/Анкети позичальника та до укладення кредитного договору сплинуло два дні. Також позивач розумів умови кредитування та погодився з ними про що свідчить його підпис у Заяві/Анкеті позичальника та кредитному договорі. Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності оспорюваного кредитного договору в цілому.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, визначених ст.215 ЦК України для визнання вказаного кредитного договору недійсним.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Керуючись ст. 2-5, 10, 76-80, 258-259, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Чхайло О. В.