ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/17982/18

Провадження № 22-ц/818/3767/19

Категорія: сімейні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 травня 2019 року у складі судді Довготько Т.М.

у цивільній справі №643/17982/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області

про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,-

встановив:

11.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив звільнити його від сплати 104210,78грн. заборгованості по аліментах, що стягуються на підставі рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 15.10.2003 року на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за виконавчим листом Ленінського районного суду м. Харкова від 15.10.2003року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від даного шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 . Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 15.10.2003 року за позовом ОСОБА_2 з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 15.10.2003 року, та до її повноліття. Про наявність зазначеного рішення суду він дізнався лише у 2013 році. В цьому ж році він дізнався і про наявність виконавчого провадження №11776552, відкритого на підставі вищевказаного рішення. Маючи бажання виконувати належним чином покладені на нього обов`язки щодо сплати аліментів, та сплачувати наявну на той час заборгованість по сплаті аліментів, для з`ясування її розмірів 13.08.2013 року він звернувся до Ленінського ВДВС ХМУЮ, в якій просив надати йому розрахунок заборгованості по аліментам, а також надати розрахунковий рахунок для сплати заборгованості.

Рішення суду по справі він не отримував, а цивільна справа про стягнення аліментів була втрачена. Лише у жовтні 2018 року ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 24.10.2018 року ухвалено відновити втрачене судове провадження по цивільній справі №2-7807/03, а саме відновити резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 15.10.2003року.

19.07.2013року він отримав травму, у зв`язку з якою його було прооперовано та він перебував у тяжкому стані на лікуванні у Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. А.І.Мещанінова у період з 19.07.2013 року по 06.08.2013 рік з діагнозами: закрита тяжка черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субдуральна гематома зліва, вогнища контузії лівої скроневої частини, набряк головного мозку. Внаслідок зазначених травм він отримав 3 групу інвалідності починаючи з 30.12.2013 року безстроково. Інвалідність йому була призначена у Республіці Білорусь у січні 2014 року, де він на той час проживав. З моменту отримання травми та відповідної групи інвалідності, він періодично знаходився на лікуванні, був змушений купувати дорогі ліки, оскільки без ліків у нього траплялись епілептичні напади, йому необхідно було дотримуватись певного розпорядку життя. У зв`язку з таким станом здоров`я всі його намагання влаштуватися на роботу практично були марними.

У період з 04.02.2014року по 05.10.2015року він працював експедитором, але отримував невелику заробітну плату, та отримував пенсію по інвалідності. Але цих коштів ледве вистачало на придбання ліків та продуктів харчування. Після переїзду до м.Харкова, через деякий час, 01.06.2017 року він влаштувався двірником в КП «Харківблагоустрій», та у період з 01.06.2017року по 13.04.2018року, по день звільнення, аліменти на дитину ОСОБА_3 стягувались з його доходу за місцем роботи у розмірі 50% заробітку. Стан його здоров`я не дозволив йому працювати, він почав відчувати себе гріше, та був змушений звільнитися. Так, він періодично перебував на стаціонарному лікуванні. Зокрема, у період з 01.03.2017року по 10.03.2017року він перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «ХМКЛШНД ім. проф. А.І.Мещанінова». У період з 08.06.2018року по 18.06.2018року він перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська лікарня №3». 02.10.2018року він був госпіталізований до КЗОЗ «ХМКЛШНД ім. проф. А.І.Мещанінова» з діагнозом: ішемічний інсульт в лівій півкулі головного мозку з правостороннім геміпарезом, елементами моторної афазії. У серпні 2018 року Харківською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією підтверджено йому інвалідність 3 групи, а 03.10.2018 року додатково зазначено рекомендації по протипоказання важкої праці, а також праці біля рухомих механізмів. Єдиним джерелом його доходу є пенсія, яку він не змозі отримати, оскільки державним виконавцем 06.07.2018 року було винесено постанову про арешт коштів боржника. Окрім цього, 01.10.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про накладенні штрафу на боржника у розмірі 51755,77грн. Такими діями, державний виконавець взагалі позбавив його будь-яких коштів на існування, він не має можливості купувати ліки, продукти харчування, предмети побуту, та проходити необхідні обстеження. Майна та інших доходів, які б надали сплатити заборгованість, у нього немає. Наразі заборгованість по сплаті аліментів складає 104210,78грн. За період з 19.07.2013року у розмірі 54626,81грн. виникла внаслідок тяжкої хвороби, яка позбавила його в подальшому можливості працювати та отримувати гідний дохід. Отже, з об`єктивних причин він не змозі сплатити повністю наявну у нього заборгованість по аліментам та змушений звернутися до суду.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 23 травня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги лише доводи відповідача, в той час як доводи сторони позивача судом враховані не були, та мотиви їх неврахування в судовому рішенні не зазначені.

Так, він неодноразово зазначав, що у зв`язку з травмою в 2013 році та за станом здоров`я, у тому числі у зв`язку з наявними епілептичними приступами, він не може керувати і не керує транспортними засобами, що в черговий раз підтверджує відсутність у його користуванні будь-яких автомобілів. Ці доводи позивача підтверджені і наявними в матеріалах справи доказами, зокрема медичною документацією, в якій є пряма заборона позивачу працювати біля рухомих механізмів, а отже і керувати транспортними засобами.

Крім того, усупереч позиції, яка викладена в Постанові КМУ від 26.02.1993 №146, Московський районний суд м. Харкова зазначає, що кошти які ОСОБА_1 отримав в спадок, є коштами, які повинні бути сплачені в рахунок заборгованості зі сплати аліментів. Така позиція суду, в черговий раз підтверджує упереджене ставлення суду до сторони позивача, а також той факт, що пояснення позивача судом враховані не були, оскільки він неодноразово зазначав про те, що кошти, отримані ним на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова по справі №642/2472/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення суми вкладу, які він отримав у спадок за вказаним рішенням, були витрачені на повернення боргу, який він змушений був позичати в період з 2013 по 2018 роки, задля того щоб хоч якось забезпечити своє існування, щоб мати змогу купувати собі ліки, продукти харчування, сплачувати комунальні послуги, оскільки з моменту отримання ним травми всі витрати були покладені на друзів та знайомих позивача.

Також, скаржник зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано не взято до уваги ті обставини, що він в 2013 році отримав травму, та перебував у тяжкому стані з діагнозом: закрита тяжка черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субдуральна гематома зліва, вогнище контузії лівої скроневої частки, набряк головного мозку, в зв`язку з чим 19.07.2013 його було прооперовано, та видалено субдуральну гематому лівої гемісфери головного мозку, віддалено контузіонне вогнище лівої скроневої області.

Наслідками такої травми стали часті епілептичні приступи, які супроводжуються розладами свідомості, запаморочення, головний біль, слабкість, необхідність постійного лікування, обстеження, вжиття ліків.

У зв`язку з важкістю захворювання з 30.12.2013 позивач отримав 3 групу інвалідності. Але, суд не прийняв наявні докази до уваги і необґрунтовано зазначив в оспорюваному рішенні про те, що стан здоров`я позивача дозволяє йому працювати, нарахована йому допомога та заробітна плата дозволяла щомісячно виконувати рішення суду, а розмір витрат на лікування у зв`язку з хворобою не підтверджений належними і достатніми доказами. Зокрема, в наявному в матеріалах справи направленні на медико-соціальну експертизу від 27.12.2013 зазначається про часткову втрату ОСОБА_1 можливості здійснювати самообслуговування, самостійного пересування, та займатись трудовою діяльністю, що в свою чергу підтверджує тяжкість отриманої позивачем травми, та тяжкість її наслідків.

На даний час зазначена травма є не єдиною хворобою, через яку ОСОБА_1 не має можливості працювати та змушений постійно приймати ліки та проходити лікування.

Та як наслідком цієї хвороби, у позивача окрім епілептичних нападів виникли порушення мови, слабкість у кінцівках, важкість виконувати будь-які дії правими кінцівками. Такі наслідки хвороби не лише унеможливили можливість працювати, але й унеможливили самостійний догляд позивача за собою. Як вбачається з довідки «Міський психоневрологічний диспансер №16» від 18.03.2019 останнім часом у позивача у зв`язку з погіршенням стану здоров`я вбачається органічний розлад особистості, епісиндром.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки тим фактам, що пенсія, яку він отримував у Республіці Білорус була меншою за прожитковий мінімум, а в подальшому заробітна плата була мінімальною, окрім того, як вбачається з записів в трудовій книжці Позивача, строк протягом якого він був працевлаштований- мінімальний, що в черговий раз підтверджує доводи Позивача про те, що будь-яка робота, навіть та на яку не поширювались обмеження в зв`язку з його інвалідністю була непосильно важкою для ОСОБА_1 і отриманих коштів не вистачало йому для придбання ліків, харчування.

Також суд не прийняв до уваги і ті доводи Позивача, що відсутність в нього матеріальної можливості змусила його працювати двірником в КП «Харківблагоустрій», що в свою чергу в черговий раз підтверджує тяжкий матеріальний стан позивача.

ОСОБА_2 та МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській областівідзиви на апеляційну скаргу не подали.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 15.10.200 3року у справі №207808/03 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця Білорусії, Гомельської області, м.Мазир на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 15.10.2003 року та до її повноліття (а.с.11-12). На підставі вищевказаного рішення було видано виконавчий лист (а.с.13).

Як вбачається з копій розписок, ОСОБА_1 , 16.02.2004р., 30.10.2004р., 26.01.20015р. 16.03.2005р., сплачував позивачу аліменти (а.с.14-15).

13.08.2013року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського ВДВС ХМУЮ з заявою про надання йому розрахунку заборгованості по сплаті аліментів та розрахунковий рахунок для сплати заборгованості (а.с.9).

Відповідно до розрахунку заборгованості здійсненого державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ Мостовою О.В. станом на 01.08.2013року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів становила - 50032,46 грн. (а.с.10).

Відповідно до розрахунку заборгованості здійсненого державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служб по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ Носовою В.С. станом на 01.06.2017року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів складає - 97508,41грн. /а.с.48-51,52/.

19.07.2013року ОСОБА_1 отримав травму, у зв`язку з якою він перебував на лікуванні у Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. А.І.Мещанінова у період з 19.07.2013року по 06.08.2013рік з діагнозами: закрита тяжка черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субдуральна гематома зліва, вогнища контузії лівої скроневої частини, набряк головного мозку (а.с.16,17).

Внаслідок зазначеної травми він отримав 3 групу інвалідності починаючи з 30.12.2013року безстроково. Інвалідність йому була призначена у Республіці Білорусь у січні 2014 року, що підтверджується копіями акту огляду пацієнта МРЕК №32 від 08.01.2014 року, направленням на медико-соціальну експертизу від 27.12.2013 року, рецензією на амбулаторну карту первинного виходу на інвалідність, програмою реабілітації інваліда №27, висновком МРЕК №32 від 08.01.2014року та посвідченням інваліда (18-28).

Як вбачається з копії трудової книжки, позивач був працевлаштований з 04.04.2013 року по 04.07.2013 року в «СУ-183 ОАО «Мазирьпромстрой», з 04.02.2014 року по 05.10.2015 року у відділі освіти та туризму Мазирського райвиконкому, 01.06.2017 року по 13.04.2018 року у КП «Харківблагоустрій» (а.с.29-31).

З копії довідки Управління праці, зайнятості та соціального захисту, ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 року по 31.07.2016 року отримав пенсію у розмірі 8 351 839,94 рублів (а.с.32).

З копії довідки про доходи КП «Харківблагоустрій» вбачається, що ОСОБА_1 отримав дохід за період з 01.06.2017року по 31.08.2017року у розмірі - 9 340,70грн. (а.с.34).

З 01.03.2017 року по 10.03.2017 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «ХМКЛШНД ім. проф. А.І.Мещанінова» з діагнозом: стійкі остаточні явища перенесеної важкої черепно-мозкової травми, лікворно-гіпертензійний синдром, астено-невротичний, вестибуло-атаксичний, епісиндроми, стан після серії епіприступів (а.с.36).

У період з 08.06.2018 року по 18.06.2018 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська лікарня №3» з аналогічними діагнозами (а.с.37).

02.10.2018 року ОСОБА_1 був госпіталізований до КЗОЗ «ХМКЛШНД ім. проф. А.І.Мещанінова» з діагнозом: ішемічний інсульт в лівій півкулі головного мозку з правостороннім геміпарезом, елементами моторної афазії. Виписаний 12.10.2018року (а.с.38).

У серпні 2018року Харківською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією підтверджено ОСОБА_1 інвалідність 3 групи, та 03.10.2018року зазначено рекомендації по протипоказанню важкої праці, а також праці біля вогню та рухомих механізмів (а.с.40).

Відповідно до довідки Київського об`єднаного управління пенсійного фонду України м.Харкова, ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності 3 групи в розмірі 1452,00грн. (а.с.41).

У період з 26.02.2019 року по 07.03.2019 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська лікарня №3» з діагнозом: ішемічний інсульт в лівій півкулі головного мозку з правостороннім геміпарезом, елементами моторної афазії.

З 20.05.2019 року ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності строком до 01.06.2021року, протипоказано значні психо-емоц. навантаження.

Як вбачається з копії постанови державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служб по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ від 06.07.2018 року, з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів, було накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на рахунках ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» (а.с.42).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ від 01.10.2018 року було накладено на ОСОБА_1 штраф на користь стягувача ОСОБА_2 в розмірі 51755,77грн. (а.с.43).

Як на підтвердження своїх витрат на лікування ОСОБА_1 було надано копії чеків щодо придбання ліків (а.с.45-46).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19.04.2018 року на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США та відсотки у розмірі 2172,25 доларів США.

Відповідно до відповіді начальника МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ Амельченко В.П. від 17.07.2019 року загальна сума заборгованості за виконавчим провадженням № 11776552 складає 154 697 грн. 03 коп.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що до 2013 року він був необізнаний про існування рішення від 2003 року про стягнення з нього аліментів, оскільки, як вбачається з ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 24.10.2018 року цивільна справа № 2-7808/03 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини була втрачена, а тому не можуть бути підтверджені належними доказами доводи про те, що суд не направляв ОСОБА_1 копію рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15.10.2003 року. Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 будучи батьком повинен був матеріально допомагати ОСОБА_2 на утримання їх спільної дитини.

Доводи скаржника про те, що йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження та він не отримував виклики державного виконавця, є підставою для звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність посадової особи державної виконавчої служби.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 13.08.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського ВДВС ХМУЮ з заявою про надання йому розрахунку заборгованості по сплаті аліментів та розрахунковий рахунок для сплати заборгованості тобто вже після того, як він 19.07.2013 року отримав травму, у зв`язку з якою він отримав 3 групу інвалідності починаючи з 30.12.2013року безстроково. На протязі 2013- 2018 року з позовною заявою про зменшення розміру аліментів до суду не звертався.

Посилання скаржника на те, що проживаючи у Республіці Білорусь він отримував лише пенсію по інвалідності, яка є меншою від встановленого прожиткового мінімуму, а тому не міг сплачувати аліменти колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з копії трудової книжки, позивач був працевлаштований з 04.04.2013 року по 04.07.2013 року в «СУ-183 ОАО «Мазирьпромстрой», з 04.02.2014 року по 05.10.2015 року у відділі освіти та туризму Мазирського райвиконкому, 01.06.2017 року по 13.04.2018 року у КП «Харківблагоустрій» (а.с.29-31)

Крім того, вказані докази підтверджують те, що ОСОБА_1 незважаючи на встановлену йому 3 групу інвалідності має здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів, здатність самостійно пересуватися, здатність до виконання трудової діяльності. Також, посилання на те, що він не має можливості знайти роботу на протязі тривалого часу не є доказом утворення заборгованості з незалежних від нього причин, так як, маючи обов`язок щодо утримання власної дитини ОСОБА_1 має можливість знайти та мати інший заробіток (доходи). Платником аліментів не надано доказів неможливості працевлаштування, відсутності робочих місць за місцем проживання.

Таким чином, позивач не надав суду доказів, що він визнаний непрацездатним, а навпаки, пред`явлені ним докази свідчать про працездатність з обмеженою тривалістю в часі та навантаженням. Нарахована йому допомога дозволяла щомісячно виконувати рішення суду з метою недопущення заборгованості по аліментам.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції міг задовольнити його позовні вимоги частково є безпідставними, оскільки позивач не був позбавлений права звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того із аналізу ч. 2 ст. 197 СК України слідує, що часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у разі пред`явлення позову, такі позовні вимоги позивач не заявляв.

Виходячи з викладеного, рівності прав на отримання матеріального утримання від батька; надавши належної оцінки представленими у справі доказам у їх сукупності; враховуючи суттєву тривалість формування заборгованості по аліментам та розмір боргу, недоведеність позивачем наявності поважних причин формування заборгованості; враховуючи, що до пред`явлення даного позову позивач з позовом про зменшення розміру аліментів до суду не звертався, що визнано позивачем у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Крім того, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що кошти отримані за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19.04.2018 року у розмірі 50 000 доларів США та відсотки у розмірі 2172,25 доларів США були витрачені на повернення боргу, який він змушений був позичати в період з 2013 по 2018 роки жодними доказами не підтверджені та взагалі матеріали справи не містять даних про існуючу заборгованість ОСОБА_1 перед фінансовими установами або перед іншими особами, єдина заборгованість, яка підтверджена матеріалами справи - це заборгованість за аліментами на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 2 ст. 197 СК України, оскільки позивач суду не надано доказів, що наявні у позивача захворювання є настільки тяжкими, що унеможливлюють будь-яке працевлаштування.

За таких обставин, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

При вирішенні спору судом першої інстанції були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина