Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5173/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 55 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу №296/5173/17 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирська спеціалізована пересувна механізована колона» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Сингаївським О.П. у м.Житомирі

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.91), просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирська спеціалізована пересувна механізована колона» (далі ТОВ «Житомирська СПМК») на його користь 146 649,43 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 141 600,57 грн. компенсації заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати та 96 879,99 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 13.01.2000 року по 25.10.2014 рік перебував у трудових відносинах з ВАТ «Житомирська СПМК», правонаступником якого є відповідач, та займав посаду голови правління даного товариства. Однак, при звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі. На підтвердження доводів апеляційної скарги, зазначає, що судом не взято до уваги те, що відповідачем не було надано суду документів щодо нарахованої та виплаченої позивачу заробітної плати за спірний період, посилаючись на їх відсутність, що не відповідає дійсності. На думку апелянта, беззаперечним доказом існування спору між ним та відповідачем є факт його звернення у 2009 році до Житомирського районного суду Житомирської області з приводу заборгованості відповідача перед апелянтом, як найманим працівником, із заробітної плати, виплати компенсацій за невикористані відпустки та інших компенсацій, виплата яких залежала виключно від рішень колективного виконавчого органу акціонерного товариства - правління, незважаючи на те, що ОСОБА_2 був його головою. Крім того, судом не взято до уваги той факт, що позивач не був керівником товариства, а був обраний лише на номінальну посаду «голови товариства», при цьому директором товариства призначено ОСОБА_4 А тому апелянт ніколи не був розпорядником коштів ТОВ «Житомирська СПМК». Вважає, що судом не були досліджені спірні трудові відносини з урахуванням корпоративних прав позивача у товаристві, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового розгляду справи. З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог.

Такий висновок є обґрунтованим виходячи з наступного.

У відповідності з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так, судом встановлено, що з 13 січня 2000 року позивач перебував у трудових відносинах з ВАТ «Житомирська СПМК», правонаступником якого є відповідач - ТОВ «Житомирська спеціалізована пересувна механізована колона», та працював на посаді голови правління товариства. 25 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади.

09 грудня 2009 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області було стягнуто з ВАТ «Житомирська СПМК» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з 2003 р. по 2009 р. в розмірі 23 937 грн. 42 коп., індексацію заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з 2003 р. по червень 2009 р. в сумі 3883,57 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з липня 2004 р. по квітень 2009 р. в розмірі 1635,21 грн., компенсацію на донараховану суму індексації за період з січня 2004 р. по червень 2009 р. в сумі 1434,80 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за період з січня 2000 р. по червень 2009 р. в сумі 10062,72 грн., а всього 40953,72 грн.

Як вбачається зі змісту листа №01/11-1 від 01.12.2017 року, ТОВ «Житомирська СПМК» повідомило суд про неможливість виконати ухвалу суду про витребування доказів та надати розрахунково-платіжні відомості за 2000-2014 рр. щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1; копії наказів про призначення ОСОБА_2 та його звільнення з посади голови правління ВАТ «Житомирська СПМК»; довідки про нараховану, фактично виплачену та не виплачену заробітну плату ОСОБА_2 за період 13.01.2000-25.10.2014 рр., в зв'язку з тим, що при звільненні ОСОБА_2 відмовився передати новому керівнику підприємства установчі, фінансові, бухгалтерські, технічні та інші документи товариства.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла до висновку, що твердження апелянта про неотримання ним заробітної плати за час перебування у трудових відносинах з ТОВ «Житомирська СПМК»є безпідставним та непідтвердженим належними доказами.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо неотримання позивачем заробітної плати в період з 2010 р. по 2016 р. Відомості про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України не підтверджують обставини невиплати заробітної плати застрахованій особі, а лише відображають факт її нарахування. Крім того, з наданих представником відповідача пояснень під час розгляду справи вбачається, що ТОВ «Житомирська СПМК» заперечує наявність на даний час будь-якої заборгованості підприємства перед позивачем по заробітній платі. Рішення суду за 2009 р. про стягнення заборгованості по заробітній платі також не може свідчити про її наявність за спірний період.

Як визначено ч.1 та 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

У відповідності з ч.1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .

Згідно ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не надав суду аргументів та доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції під час розгляду справи доказів щодо протиправності дій посадових осіб відповідача та інших учасників товариства, із заволодіння часткою позивача у статутному капіталі ТОВ «Житомирська СПМК», не встановлення повноважень голови правління акціонерного товариства на підстави установчих документів та обставин перетворення юридичної особи, правового значення для вирішення даного спору не мають, оскільки стосуються корпоративних відносин позивача як акціонера даного товариства та голови правління, а не трудових правовідносин, пов'язаних з оплатою праці позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2018 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2019 року.

Головуючий Судді