ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 723/2649/15

провадження №22ц/1822/55/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області у складі судді Дячук О.О. від 22 серпня 2018 року,

встановив:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 7 липня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 004/0706/12-006, згідно з умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20000 євро з розрахунку 13% річних за користування кредитом на строк до 06 липня 2011 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Сведбанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк» ) до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Таким чином ПАТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора та відповідно права вимоги за кредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 7 липня 2006 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 86,10 кв.м, житловою площею 63,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, село Нижні Петрівці; земельну ділянку площею 0,5136 га, для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за тією ж адресою.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 липня 2006 року, виданого на підставі рішення №36 від 15 червня 2006 року, зареєстрованого Чернівецьким комунальним обласним БТІ 6 липня 2006 року та на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_3.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 467751 грн 02 коп., з яких сума заборгованості: за кредитом - 421744 грн 72 коп.; за відсотками - 46039 грн 30 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 467751 грн 02 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 та земельну ділянку, площею 0,5136 га, для ведення особистого підсобного господарства, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4, що знаходяться за тією ж адресою, що і будинок; визнати за позивачем право власності на вказані будинок та земельні ділянки.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що відповідачем не надано доказів про відсутність у нього простроченої заборгованості на момент винесення рішення.

Посилаючись на положення статті 36 Закону України «Про іпотеку», вказує, що наявність договору або застереження у договорі про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем можливе як у позасудовому, так і в судовому порядку.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору і має здійснюватися на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 7 липня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 004/0706/12-006, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 20000 євро зі сплатою 13% річних на строк до 06 липня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 липня 2006 року між «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 86,10 кв.м, житловою площею 63,3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою Чернівецька область, Сторожинецький район, село Нижні Петрівці; земельну ділянку площею 0,5136 га, для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за тією ж адресою.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 6 липня 2006 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Нижньопетрівецької сільської ради № 36 від 15 червня 2006 року, зареєстрованого комунальним підприємством «Сторожинецьке районне бюро технічної інвентаризації» 6 липня 2006 року за порядковим номером об'єкта нерухомого майна № 15307139; на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Нижньопетрівецькою сільською радою 06 березня 2006 року на підставі рішення ХХ сесії IV скликання Нижньопетрівецької сільської ради № 67-20/2005 від 22 грудня 2005 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 42, кадастровий номер НОМЕР_2; на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого Нижньопетрівецькою сільською радою 6 березня 2006 року на підставі рішення ХХ сесії IV скликання Нижньопетрівецької сільської ради № 67-20/2005 від 22 грудня 2005 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 43, кадастровий номер НОМЕР_3.

2 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк та ОСОБА_2

Позивач зазначає, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору № 004/0706/12-006 від 7 липня 2006 року, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 467751 грн 02 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 421744 грн 72 коп.; сума заборгованості за відсотками - 46039 грн 30 коп.

У зв'язку з наявністю непогашеної заборгованості за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стянення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, у частині 1 статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Саме такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

У пункті 12 іпотечного договору 004/0706/12-006 від 7 липня 2006 року сторони обумовили такі способи задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 12.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 12.2) і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження, викладене у підпунктах 12.3.1 та 12.3.2.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Підпунктом 12.3.1 іпотечного договору встановлено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої цим підпунктом, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що позивач не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, а умовами іпотечного договору не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього у судовому порядку.

Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

Аргументи апеляційної скарги про те, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі за рішенням суду, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на іншому тлумаченні положень Закону України «Про іпотеку».

Наведені у апеляційній скарзі інші доводи ПАТ «Дельта Банк» не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що суд не наділений повноваженнями вирішувати питання про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки таке питання вирішується в позасудовому порядку.

При цьому позивач не позбавлений згідно зі статтями 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

На підставі та керуючись частиною 1 статті 375, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 01 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк