П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду, ухваленого 26 березня 2018 року головуючим суддею Фазикош О.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який обгрунтовувала тим, що 28.02.1989 було зареєстровано Житлово-будівельний кооператив «ТРИАДА», членом якого стала мати позивача - ОСОБА_3 (дівоче прізвище - ОСОБА_4). До кінця 1989 року ЖБК «ТРИАДА» збудовано житловий будинок за адресою АДРЕСА_3, а їх родині виділено квартиру №22. 23.02.1991 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 одружились. 23.06.2014 ОСОБА_3 за собою було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_3 померла, а згідно заповіту на випадок смерті остання заповіла всю належну їй на праві приватної власності частку квартири АДРЕСА_1 своїй доньці - позивачці по справі ОСОБА_1.

Згідно квитанції від 17.01.1990 - до одруження - на сплату першого внеску, її мамою до ЖБК «ТРИАДА» був зроблений перший внесок 3228,0 рублів, та 50 рублів. Згідно книги обліку членів кооперативу ЖБК «ТРИАДА» загальна сума сплати за квартиру складає 10760,00 рублів, а тому ОСОБА_3 внесла за квартиру до одруження 3278,00 рублів особистих коштів, що складає частку 30% (3/10) від загальної вартості. ОСОБА_5 вказує, що вітчим ОСОБА_2 право особистої приватної власності її матері ОСОБА_6 на частину квартири не визнає, чим порушує її право на спадкування 3/10 квартири АДРЕСА_1.

Позивач, подавши до суду уточнену позовну заяву (а.с.55-56 т. 1) просила визнати за нею право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 березня 2018 року в задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на помилковість висновку суду щодо недоведеності позовних вимог. На її думку суд неправильно оцінив надані нею докази.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 72-квартинрний житловий будинок №45 по вул. Дівочій (Чорновола) у м.Ужгород є кооперативним будинком ЖБК «Триада», який введений в експлуатацію на підставі рішення міськвиконкому №117 від 29.05.1991 року.

З матеріалів справи вбачається, що мати позивача ОСОБА_3 була прийнята членом Житлово-будівельного кооперативу «ТРИАДА».

06 червня 1991 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м.Ужгорода, на підставі рішення загальних зборів Житлово-будівельного кооперативу «ТРИАДА», затвердженого рішенням виконавчого комітету №115 від 29.05.1991, члену кооперативу ОСОБА_3 та членам її сім'ї: чоловіку - ОСОБА_2, з яким вона уклала шлюб 23.02.1990, та доньці - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був виданий ордер серії НОМЕР_1 на право зайняття житлового приміщення жилою площею 27,19 кв.м., що складається з двох кімнат за адресою АДРЕСА_1.

Згідно листа голови правління ЖБК «ТРИАДА» №2 від 25.01.2017 ОСОБА_9 з реєстраційної книги про сплату суми за квартиру ОСОБА_3 (спочатку була відмічена як ОСОБА_4, але потім її прізвище було виправлено на ОСОБА_3) членами ЖБК є (була) вся родина. Відповідно до записів реєстраційної книги сума 10760 рублів (вартість квартири) була виплачена до грудня 1992 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.06.2014, індексний номер 23342915, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 23 червня 2014 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 на праві приватної власності в цілому було зареєстровано за ОСОБА_3.

12 травня 2016 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2.

Згідно заповіту, складеного 18.12.2015, посвідченого державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-237, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті всю належну їй на праві приватної власності частку квартири, що знаходиться в місті Ужгороді, АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_1.

Судом вірно встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами до вказаної дати врегульовані ЦК України 1963 року, Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім'ю України, які діяли на час виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ст.24 КпШС України).

Згідно статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно положень Закону України «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Відповідно до п.1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. №186 (далі - Примірний статут), житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Пунктом 7 Примірного статуту передбачено, що громадяни приймаються до членів житлово-будівельного кооперативу після досягнення ними вісімнадцятирічного віку, а ті, що одружилися або влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення зазначеного віку, - відповідно з часу одруження або влаштування на роботу. Неповнолітній спадкоємець члена кооперативу, який проживає разом з ним, може бути прийнятий до членів кооперативу з тим, щоб до досягнення ним повноліття його права і обов'язки здійснював опікун (піклувальник).

Особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту. Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відмову у видачі ордеру може бути оскаржено в судовому порядку (пункт 27 Примірного статуту).

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член, зокрема, житлового, житлово-будівельного кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» член, зокрема, житлово-будівельного кооперативу, має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником цього майна.

Відповідно до пункту шостого Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону України «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) - пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні.

До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що сплачена сума першого внеску до ЖБК «ТРИАДА» за вказану квартиру в розмірі 3228 рублів та вступного внеску в розмірі 50 рублів здійснено матір'ю позивача - ОСОБА_3 - до одруження з ОСОБА_2 та за рахунок її особистих коштів.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до положень Цивільного порцесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81); предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.8 0); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2 ст. 89).

Так, згідно книги обліку членів кооперативу ЖБК «ТРИАДА» сума першого внеску та вступного внеску до ЖБК «ТРИАДА» за квартиру в кооперативному будинку сплачено ОСОБА_4 в розмірі 3228 рублів та 50 рублів відповідно (а.с.201, 202 т. 1).

Суд першої інстанції послався на те, що в книзі відсутні відомості про дату проведення першого та вступного внесків. Однак суд не звернув уваги на те, що прізвище платника таких внесків зазначено саме як «Янчій», тобто дошлюбне прізвище матері позивача, і лише потім дописано (зліва) як «ОСОБА_11.». Зазначене повністю узгоджується з твердженнями позивача про те, що перший та вступний внесок до кооперативу зроблено її матір'ю ще до реєстрації шлюбу. Натомість, відповідач жодним чином не заперечує такі обставини, його відзив взагалі не містить якихось пояснень чи обґрунтувань щодо внесення першого та вступного внеску до кооперативу.

Також в матеріалах справи наявна фотокопія довідки, в якій зазначено, що «В Ужгородський жилсоцбанк МФО 312011 ЖСК «Триада» №60741 г.Ужгород уплачено первый взнос в сумме 3228 руб. + вступительный взнос в сумне 50 руб.» (а.с.58 т.1).

Суд першої інстанції відхилив даний доказ пославшись на те, що така довідка не містить відомості про особу платника та дату здійснення такого платежу, а вказана дата на довідці 17.01.1990 містить виправлення та здійсненна від руки кульковою ручкою. Апеляційний суд констатує, що зазначення дати довідки кульковою ручкою не свідчить про її недійсність, а сам такий запис не містить явних виправлень, як про це зазначив суд, що ставило б під сумнів інформацію про вказану дату - кульковою ручкою лише додатково обведено «1990», а не виправлено дату. В довідці дійсно відсутні відомості про особу платника, водночас зазначені в ній суми першого та вступного внесків повністю узгоджуються з даними книги обліку членів кооперативу ЖБК «ТРИАДА» щодо внеску ОСОБА_10

На думку колегії суддів вказані вище докази у своїй сукупності та взаємозв'язку з точки зору достатності свідчать про внесення першого та вступного внесків ОСОБА_10, тобто до реєстрації нею шлюбу з ОСОБА_2, а відтак є її особистим майном і на цю суму може бути збільшена її частка в паєнагромадженні. Згідно із книги обліку членів кооперативу ЖБК «ТРИАДА» загальна сума сплати за квартиру складає 10760,00 рублів, а відтак внесені ОСОБА_3 3278,00 рублів особистих коштів складають 30% (3/10) від загальної вартості.

Водночас, з приводу заявленого ОСОБА_1 позову, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких передбачено, зокрема, визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою слід з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

В даному випадку ОСОБА_1 ставить питання про визнання за нею права власності на 3/10 частини квартири, посилаючись на те, що вказана частка є особистою приватною власністю померлої матері ОСОБА_3 Інша частина квартири, відповідно, є спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 Тобто, позивач фактично ще претендує, як спадкоємець за померлою матір'ю, і на її частку у спільному майні подружжя, однак ця частка (в тому числі її розмір) не є предметом даного позову.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено можливості оформлення спадкоємцем своїх спадкових прав на одну частину конкретного майна (в даному випадку - квартири) в судовому порядку, а на іншу частину цього ж майна - в нотаріальному.

В даному випадку наявні правовстановлюючі документи на спірну квартиру і така зареєстрована у встановленому законодавством порядку. Після визначення розміру частки померлої матері у спірній квартирі позивач може звернутись для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Із матеріалів спадкової справи №130/2016, заведеної за померлою ОСОБА_3, вбачається, що ОСОБА_5 не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину.

Через невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення місцевого суду слід змінити. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, в зміні його мотивувальної частини. При цьому резолютивну частину судового рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 березня 2018 року.

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2019 року.

Головуюча Судді