АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/156/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 301030300 Василенко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року у складі судді Василенка В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась з вказаним позовом до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . Після його смерті залишилася спадщина у вигляді 1/ 2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Інша 1/ 2 частина вказаного будинку належить їй на підставі рішення суду від 24.09.1982 року. Цим рішенням суду здійснено поділ спільного майна подружжя, шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу вони проживали разом однією сім`єю до 1993 року, коли ОСОБА_3 був засуджений до позбавлення волі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і всі витрати по його похованню понесла позивачка. Їхні спільні діти, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не використали своє право на прийняття спадщини після смерті батька. З 1964 року вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє вказаним будинком, який є одним цілим. Вона весь час проводила поточні ремонті роботи в будинку та покращувала його, перебудовувала, вчасно сплачує комунальні платежі.

На підставі цього позивачка просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі, оскаржив рішення в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішенням було фактично вирішено питання про його права та інтереси, оскільки після смерті його батька ОСОБА_3 , апелянт як спадкоємець першої черги фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном батька, а саме 1/ 2 частиною жилого будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину не отримував.

У вказаному будинку апелянт проживав з народження до січня 2018 року із перервою з серпня 1981 року по травень 1993 року, коли проходив навчання та службу в Збройних силах за межами України. Саме в цей період, а саме 24.09.1982 року його батьки розлучились та провели реальний поділ домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу батьки разом не проживали, спільне господарство не вели. У 1984 році батько одружився з ОСОБА_5 . У 1993 році ОСОБА_3 було засуджено до позбавлення волі. За цей час позивачка проживала у своїй частині будинку, а батьковою частиною ніхто не користувався до вересня 1994 року, тобто до моменту повернення апелянта додому і вселення в частину будинку батька.

Позивачка не мала ніякого відношення до батьківської половини будинку. Саме ОСОБА_1 проживав в батьковій частині будинку на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 і продовжував проживати до січня 2018 року, вступивши в управління спадковим майном.

У 2015 році, в період, коли він перебував у Збройних Силах України та брав участь в АТО, мати та її представник за довіреністю ОСОБА_4 (сестра апелянта), скориставшись його відсутністю за місцем проживання, визнали за набувальною давністю право власності за позивачкою на іншу половину спірного будинку в судовому порядку.

Зараз апелянт після повернення з АТО позбавлений можливості заселитись в спірний будинок. Його матір та сестра намагаються в судовому порядку виселити ОСОБА_1 із вказаного житла та стягнути компенсацію за сплачені комунальні послуги.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що районний суд порушив вимоги цивільно-процесуального законодавства, не встановивши належних відповідачів, які можуть претендувати на спірне майно.

На підставі викладеного апелянт просить рішення скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Як вбачається з доданих матеріалів до апеляційної скарги, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 і відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом.

Вважаючи, що рішенням районного суду вирішені питання про права ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції відкрив провадження по даній апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

З матеріалів справи встановлено такі обставини справи.

Рішенням суду від 24 вересня 1982 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Проведено реальний поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 . Визнано за кожним із сторін та виділено в натурі по 1/2 частини домоволодіння (а.с. 8, 74-75).

Відповідно до довідки Білозірської сільської ради Черкаського району № 257 від 24.01.2014 року 1/2 частина будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) рахується за ОСОБА_3 (а.с. 9).

Інша 1/2 частина будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_2 ) належить ОСОБА_2 (а.с. 9).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21995360 від 22.05.2014 року підтверджується право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Згідно зі Свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 78).

Будь-які дані про прийняття спадщини після смерті останнього в матеріалах справи відсутні.

З довідки № 1372 від 15.11.2016 року, виданої Черкаським об`єднаним міським військовим комісаріатом, вбачається, що офіцер запасу ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах з 05.08.1981 року по 27.05.1993 року, з 29.01.2015 року по 11.10.2016 року. В тому числі, в АТО: з 13.03.2015 року по 08.05.2015 року, з 10.05.2015 року по 17.07.2015 року, з 21.10.2015 року по 01.04.2016 року. Звільнений в запас з 09.08.2016 року (а.с. 80).

Відповідно до довідки №10373 від 26 листопада 2018 року, виданої Виконавчим комітетом Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, сільська рада повідомила, що згідно з погосподарською книгою ОСОБА_1 зареєстрований з 04.10.1994 року по 29.01.2018 року за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 81).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така позиція висловлена в постанові Верховного суду від 01.08.2018 року (справа № 201/12550/16-ц).

Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 була обізнана відносно того, що власником 1/2 частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 .

Тому не можна вважати володіння позивачкою частиною будинку, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 добросовісним. Смерть ОСОБА_3 та відсутність даних про прийняття спадщини спадкоємцями, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали ОСОБА_2 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Будь-яких доказів правомірності (добросовісності) володіння спірною частиною будинку позивачка не надала.

Отже нею не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд дійшов передчасних висновків про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на спірне майно за набувальною давністю.

У зв`язку з неправильним застосуванням районним судом норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову у позові.

За правилами ст. 141 ЦПК України у зв`язку з фактичною відмовою в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції у випадку скасування рішення, змінює розподіл судових витрат. Так як обидві сторони звільнені від сплати судового збору, як інваліди І та ІІ груп, судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 709 грн. 50 коп., виходячи з розрахунку 473 грн. (сплачено при подачі позову, 1% від ціни позову) х 150% = 709,5 грн., слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Судові витрати в сумі 709 грн. 50 коп. компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.

Судді