Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 729/1170/16-ц

провадження № 61-25681св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 березня 2017року у складі судді Кузюри В. О. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 01 червня 2017року у складі колегії суддів: Губар В. С., Вінгаль В. М., Кузюри В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на нерухоме майно.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 30 вересня 1997 року до 12 травня 2014 року він із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. У 2000 році за час перебування у шлюбі придбаний будинок із надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, який був зареєстрований за його матір'ю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по Ѕ частини. Оскільки Ѕ частини цього будинку придбані з відповідачем у період перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, позивач просив визнати, що Ѕ частини житлового будинку, що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2000 року, є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати за ним та ОСОБА_5 право власності по ј частини цього будинку.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 березня 2017року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано, що Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, належна ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 лютого 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 475, є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по ј частини за кожним на вказаний житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна частина будинку набута сторонами за час шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що спірне майно було придбано колишнім подружжям у період шлюбу, а тому воно є спільною сумісною власністю. При цьому апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що ОСОБА_5 спірну частину будинку придбала за її власні кошти.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 01 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що жодних доказів про підтвердження купівлі Ѕ частини спірного житлового будинку зі спільних коштів подружжя позивач не надає. Позивач не надав беззаперечних доказів того, що він мав кошти на придбання Ѕ частини цього будинку. Крім того, в період придбання частини будинку, вона перебувала у декретній відпустці, а тому використала для купівлі Ѕ частини житлового будинку особисті кошти, які залишилися від продажу квартири у м. Мелітополі.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про одруження з 30 вересня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2014 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 22 лютого 2000 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_6 та ОСОБА_5 житловий будинок із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за 2 000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла. Син померлої, ОСОБА_8, успадкував належну їй Ѕ частини вказаного будинку і з надвірними спорудами, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2014 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 просив визнати, що Ѕ частини вказаного житлового будинку належить йому та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки ця частина придбана у період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК Україницей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судами встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

При вирішенні даної справи суди помилково керувалися частиною першою статті 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС України.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС Україниє власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС Українив разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України, яким суди керувалися при вирішенні даної справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Установивши, що спірне майно (Ѕ частини житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1) є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частках кожному із колишнього подружжя, оскільки придбане у період перебування сторін спору у шлюбі. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за її власні кошті.

Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов'язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд першої інстанції з яким погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказах, дійшов правильного висновку про поділ спільного майна подружжя, визнавши за кожним із них по ј частини житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Посилання заявника на недоведеність фінансової участі позивача у придбанні спірної частини будинку також не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17).

Враховуючи вищезазначене та встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставин, хоча і при застосуванні судом першої інстанції неналежних положень СК Українизамість положень КпШС України, суди вірно вирішили справу по суті, а з урахуванням того, що за наслідком розгляду цієї справи із застосуванням КпШС України результат по суті не зміниться, а суд апеляційної інстанції виправив допущену судом першої інстанції помилку щодо застосування норм матеріального права, рішення судів є законними та обґрунтованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, про незаконність судових рішень не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 березня 2017року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 01 червня 2017року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний