Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 638/5976/16-ц

провадження № 61-11894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 травня 2016 року у складі судді Хайкіна В. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року у складі колегії суддів: Костенко Т. М., Колтунової А. І., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Е. В., про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що 29 березня 2013 року між ним як продавцем та відповідачем як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Е. В. За умовами пункту 4 договору квартиру продано за 360 000 гривень, що еквівалентно 45 000 доларів США, які продавець мав отримати від покупця до підписання договору, проте за усною домовленістю між сторонами грошові кошти відповідач зобов`язався сплатити після підписання договору. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання і не розрахувався з ним. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним укладений між ним та ОСОБА_2договір купівлі-продажу квартири.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що позовні вимоги не підтверджені доказами, є безпідставними і необґрунтованими, а також спростовуються умовами пункту 4 договору купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку між сторонами. З огляду на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено 29 березня 2013 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся 08 квітня 2016 року, то ним пропущена позовна давність, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Е. В. також подав заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири було посвідчено з дотриманням вимог законодавства і підстави для визнання його недійсним відсутні. Підписавши зазначений договір, продавець підтвердив факт повного розрахунку з ним, одержання від покупця грошей в сумі 360 000 гривень та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до покупця, про що зазначено в пункті 4 договору.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час укладання договору купівлі-продажу позивач був ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, перебував при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлював значення своїх дій, діяв добровільно та володів українською мовою. Позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Укладений між сторонами договір купівлі-продажу відповідає вимогам законодавства України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Заяву представників відповідача про застосування позовної давності місцевим судом відхилено, оскільки у лютому 2016 року позивач подавав позов до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, який був повернутий у зв`язку з непідсудністю справи цьому суду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав будь-яких об`єктивних та беззаперечних доказів на підтвердження безгрошовості правочину, тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що належними та допустимими доказами сплати відповідачем коштів за придбану квартиру мали бути показання свідків і його представник в суді першої інстанції заявив клопотання про виклик та допит свідків, проте місцевий суд відмовив у задоволенні цього клопотання. У зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції за відсутності третьої особи - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилова Е. В. - в апеляційному суді він також заявив клопотання про виклик та допит як свідка цього приватного нотаріуса, який міг би повідомити про обставини укладення договору купівлі-продажу квартири та проведення розрахунків між сторонами, однак апеляційний суд відмовив у задоволенні цього клопотання.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду міста Харкова, а ухвалою від 17 липня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 березня 2018 року справу № 638/5976/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судами встановлено, що 29 березня 2013 року між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Е. В. та зареєстрований в реєстрі за № 881.

Відповідно до пункту 4 вищевказаного договору продаж квартири, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 360 000 гривень, що за комерційним курсом на момент укладення цього договору становить еквівалент 45 000 доларів США, які продавець ОСОБА_1 повністю отримав від покупця ОСОБА_2 до підписання цього договору. Продавець ОСОБА_1 своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця ОСОБА_2 грошей в сумі 360 000 гривень та відсутність зі свого боку будь-яких претензій фінансового характеру до покупця. Зазначену в договорі ціну продажу продавець ОСОБА_1 вважає вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом важких для нього обставин і повністю його задовольняє.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 3 ЦК України презюмує свободу договорів разом із рівністю учасників цивільних відносин, а також справедливість, добросовісність та розумність як загальні засади цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що укладений 29 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Е. В. та зареєстрований в реєстрі за № 881, відповідає вимогам чинного законодавства України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Правовою підставою свого позову ОСОБА_1 зазначив статтю 230 ЦК України, згідно з якою якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Як роз`яснено у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З оспорюваного договору купівлі-продажу вбачається, що його сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, зокрема підтверджено факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання продавцем від покупця грошей в сумі 360 000 гривень, що за комерційним курсом на момент укладення цього договору становило еквівалент 45 000 доларів США, та відсутність у сторін будь-яких претензій фінансового характеру, про що свідчать їх підписи в договорі та його нотаріальне посвідчення.

Позивач не довів належними і допустимими доказами наявності передбачених статтею 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин (частини перша, друга статті 131 ЦПК України 2004 року).

З матеріалів справи вбачається, що ні в позовній заяві, ні в суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про виклик та допит як свідка приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилова Е. В., а представник позивача ОСОБА_4 , заявивши під час розгляду справи 25 травня 2016 року про допит свідка ОСОБА_5 , не зазначив, які обставини, що мають значення для справи, цей свідок може підтвердити. Згідно з журналом судового засідання від 25 травня 2016 року суд відмовив у задоволенні цього клопотання, після чого відбувся розгляд справи по суті, а перед судовими дебатами представник позивача висловив думку про можливість закінчити розгляд справи, не наполягаючи на допиті свідка.

Згідно з журналом та звукозаписом судового засідання апеляційного суду від 13 лютого 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вважав можливим розглянути справу без участі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилова Е. В., а також повідомив апеляційному суду про те, що не наполягає на заявленому в апеляційній скарзі клопотанні про виклик та допит свідків.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань про виклик та допит свідків, не заслуговують на увагу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харковавід 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов