Дата документу 29.01.2019 Справа № 320/8310/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/57/19 Головуючий у 1 інстанції Урупа І.В.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Мелітопольська державна нотаріальна контора, про визнання права користування квартирою та права проживання в ній, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнила до ОСОБА_4, третя особа Мелітопольська державна нотаріальна контора, про визнання права користування квартирою та права проживання в ній.

В обґрунтування позову зазначала, що в березні 2003 року вона вселилася у вказану квартиру в якості дружини ОСОБА_5, зареєструвалася за його згодою та проживає в ній. 30 грудня 2005 року між нею та ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб. На час її вселення у спірну квартиру ОСОБА_5 був її власником, та вона вселилася в якості члена його сім'ї. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відповідач почав чинити їй перешкоди щодо проживання у квартирі, вимагає звільнити квартиру та забрати речі. Вказані дії відповідача вважає незаконними, оскільки після смерті її чоловіка відкрилася спадщина, яку вона прийняла. Але дізналася, що відповідач також звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, який вона на даний час оскаржує в суді. Рішенням суду від 14.02.2013 за ОСОБА_4 задоволено вимоги відповідача щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру, але це рішення вважає незаконним, оскільки справа вирішена у незаконний спосіб, була накладена заборона на оформлення спадщини, свідоцтво про право на спадщину не видавалося, право власності було визнано на підставі документів, які не підтверджують наявність спадкового майна зареєстрованого за спадкодавцем, а реєстрація прав власності на квартиру за витягом №31025237 була здійснена під час заборони та на підставі документів, які не підтверджують наявність спадкового майна зареєстрованого за спадкодавцем. При вирішенні справи вона не була залучена в якості відповідача, однак вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку, але спадщина оформлена не була, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_4 нотаріусом не виносилася. Отже, вона має право на спадщину до якої відноситься спірна квартира. ОСОБА_4 незаконно набув право власності на спірну квартиру, без вирішення її прав на спадщину, та незаконно виселив її без надання іншого житла за рішенням суду від 17.11.2016, іншого житла вона не має. Відповідач є онуком її померлого чоловіка ОСОБА_5, а тому вона є членом їх сім'ї та має право на користування житлом. Перехід права власності на іншу особу не позбавляє її права користування житлом. Оскільки на цей час її права на спадкову квартиру не вирішені у відповідності до закону вона має право користуватись цією квартирою як член сім'ї померлого чоловіка та теперішнього власника, так як вселилася у квартиру як дружина померлого та тривалий час проживає в ній, а тому за нею в силу ст.405 ЦК України збереглося право на проживання житловим приміщенням. Оскільки відповідач перешкоджає їй у користуванні квартирою, вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Просила суд визнати за нею право користування та проживання в квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не надав мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного в позові, щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у задоволенні позову. Судом не були досліджені зібрані у справі докази. Вважає, що справа по суті не розглянута, судом не з'ясовані обставини, що мають значення для справи, докази не досліджені, спір не вирішений, судове рішення ухвалене за межами обставин та підстав визначених у позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, та з його згоди вселилася в спірну квартиру, зареєструвалася, та проживала разом з ним як член його сім'ї (т.1 а.с. 3, 4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилася спадщина у тому числі і на квартиру АДРЕСА_1, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності від 24.05.1999 та свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2006.

З копії спадкової справи №132/2009 вбачається, що відповідач ОСОБА_4, від імені якого діяла його мати, ОСОБА_8, прийняв спадщину, надав заяву. (т. 1 а.с.136 зворот, 137)

Спадщину за законом прийняла і позивачка ОСОБА_3, надав відповідну заяву (т. 1 а.с. 139 зворот).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року , яке набрало законної сили 06.11.2013 року, за ОСОБА_4, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від 20.12.2007, що складений ОСОБА_5, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 231-237).

Після набрання вищезазначеним рішенням законної сили скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12.10.2010року у вигляді заборони Мелітопольській міській нотаріальній конторі видавати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 6).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.11.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2017 року, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_8, яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, усунуто перешкоди у користуванні власником квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 як такої, що безпідставно проживає на жилій площі, без надання їй іншого житлового приміщення та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні власністю, звільнити квартиру від усіх рухомих речей, що належать їй, передати квартиру та ключі від неї законному представнику власника.

Судове рішення є найважливішим актом правосуддя, яке покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Зазначена норма розміщена у главі 32 ЦК України, яка називається «Право користування чужим майном» (це право ст.401 ЦК називає сервітутом).

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 будучі членом сім'ї ОСОБА_5, як власника квартири, користувалася спірним жилим приміщенням на підставі сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що право користування чужим майном (сервітут) пов'язано з потребами інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Зміст ч.1 ст.405 ЦК України вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім ' ї власника, які проживають разом з ним. Тобто, підставою для встановлення сервітуту є спільне проживання членів сім'ї власника житлового приміщення із власником цього житла.

Таке право відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України зберігається і за колишніми членами сім'ї власника житлового приміщення.

Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Якщо спільне проживання членів сім'ї власника житлового приміщення із власником цього житлового приміщення як підстава для встановлення такого сервітуту припиняє своє існування, відповідно до п.4 ч.1 ст.406 ЦК України припиняється й самий сервітут.

Суд першої інстанції вірно встановив, що у зв'язку зі смертю власника спірної квартири, припинилося і право власності, що призвело до втрати членами його сім'ї права на проживання у цьому жилому приміщенні.

За приписами п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК підставою для припинення права власності є припинення юридичної особи чи смерті власника.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру припинено у зв'язку з його смертю, а власником квартири в порядку спадкування є ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка рішенням суду виселена із вказаної квартири, втратила право на проживання в ній, оскільки її право похідне від права колишнього померлого власника, членом сім'ї якого вона була.

Законом не передбачено перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Доводи апеляційної скарги про те, що вона є членом сім'ї відповідача і з цих підстав має право користування спірною квартирою є безпідставними.

ОСОБА_3 не є членом сім'ї відповідача у розумінні ст. 405 ЦК України разом з ним не проживає, спільним побутом не пов'язана, взаємних прав та обов'язків немає, а отже права на користування квартирою не набула.

Твердження ОСОБА_3, що суд першої інстанції при ухваленні рішення помилково вказав, що новий власник квартири відповідач - ОСОБА_4, оскільки йому не було надано свідоцтва про право спадщини на квартиру спростовуються приписами ч. З ст. 1296 ЦК відповідно якої відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона є спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_5, а тому має право на користування квартирою спростовуються матеріалами справи, оскільки ОСОБА_3 не набула права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом, право власності на квартиру було визнано судовим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14.02.2013 року за відповідачем в порядку спадкування за заповітом.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконного набуття відповідачем права власності на спірну квартиру є необґрунтованими та зводяться до її незгоди с судовим рішенням, що набрало законної сили.

Право власності за відповідачем було визнано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а тому, відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Оскарження ОСОБА_3 заповіту, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 не позбавляє останнього права власності на спірну квартиру.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 травня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 січня 2019 року.

Головуючий :

Судді: