Справа № 461/1103/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1812/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ТзОВ «Страхова компанія «WONA» Сидора В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 червня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_2, звернувся в суд із позовом до ПрАТ «Страхова компанія «WONA», в якому просив стягнути на користь ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1., суму страхового відшкодування в розмірі 54 396,77 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4800,00 грн.

В обґрунтування позовної заяви покликався те, що 29.04.2014р. сталася ДТП, внаслідок якої водій ОСОБА_7, керуючи автомобілем НОМЕР_1 на вул.Садова в смт. Комінтернівське Комінтернівського району Одеської області, здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_6 та ОСОБА_8, внаслідок якого ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження та була госпіталізована, а ОСОБА_8 від отриманих травм загинула на місці пригоди. Вироком Комінтернівського районного суду Одеської області у кримінальній справі №504/2764/14-к від 04.12.2014р. ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України. 06.06.2013 року між ПрАТ «СК «WONA» та ОСОБА_9, власником вказаного автомобіля, було укладено поліс №АС/2857827 обов'язкого страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме автомобіля НОМЕР_1, строком до 06.06.20014 року. Представник позивача звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача у розмірі 54396,77 грн., яке складається із відшкодування, пов'язаного з лікуванням потерпілої у розмірі 29.882.45 грн. та відшкодування, пов'язаного із стійкою втратою працездатності у розмірі 21 924,00 грн., а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 2590,32 грн. Однак, відповіддю відповідача від 17.05.2017р. було залишено розгляд вказаної заяви без задоволення та відмовлено у виплаті страхового відшкодування з тих мотивів, що у поданій заяві про виплату страхового відшкодування державний номер автомобіля НОМЕР_2, проте в полісі страхування номерний знак вказаного автомобіля НОМЕР_3, а також вироком суду встановлено вину ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження). Вважає таку відмову неправомірною, з огляду на те, що неправильно зазначений реєстраційний номер автомобіля є опискою і такий встановлений вироком суду. Крім того, безпідставними є твердження відповідача про вчинення умисного злочину, оскільки вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 вчинив злочин з необережності. Також, ст.ст.32,37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містять вичерпний перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, тобто відповідач не мав належних та законних підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_5, що діє в інтересах позивача ОСОБА_2, вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, з посиланням на п. 32.1 ст.32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», безпідставно зазначив, що дія полісу №АС/2857827 від 06.06.2013 р. не розповсюджується на шкоду, завдану ОСОБА_6 внаслідок ДТП, що мало місце 29.04.2014 р., а відтак відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. Апелянт вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції, шо у даному випадку не виникла цивільно-правова відповідальність за вказаним страховим полісом, оскільки судом не враховано, те, що для настання відповідальності немає значення, хто є страхувальником, так як дія страхового полісу поширюється на особу, яка керувала транспортним засобом, на який оформлено страховий поліс, що узгоджується з пунктом 20-1 ст. 20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому зазначено, що у разі ліквідації страховика, правонаступника якого встановлено, договори страхування зберігають свою силу до закінчення строку дії такого договору. Виникнення цивільно - правової відповідальності підтверджується також вироком суду, згідно з яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 135 та ч.2 ст. 286 КК України і йому призначено покарання. Апелянт вважає невірним висновок суду першої інстанції, що позивачем в порушення вимог Закону України ««Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, та заяву про виплату страхового відшкодування було подано лише 29.03.2017 р., тобто, більш як через два роки після події та особою, яка не є потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання страхового відшкодування, оскільки потерпілий перед страховиком виконав свої обов'язки, та повідомив страховика про ДТП через свого представника, надавши всі необхідні документи та спрявши страховику в розслідуванні причини та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а протилежного страховиком не доведено. Також зазначає, що угода між матір'ю потерпілої та винною особою на відшкодування шкоди, не є доказом реального отримання коштів, оскільки така угода укладалася з метою пом'якшення покарання. Не врахував суд і те, що угода підписана з матір'ю дитини, потерпілої у ДТП, батько якої жодних відшкодувань не отримував, а відтак звернувшись із позовною заявою має право на відшкодування шкоди. Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги про відшкодування шкоди.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПрАТ «Страхова компанія «WONA» Сидора В.Д. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для цивільно-правової відповідальності страхової компанії за вказаним страховим полісом, оскільки ДТП сталася з вини ОСОБА_7, який неправомірно володів транспортним засобом, причетним до дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29.04.2014 року та не є особою, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована полісом №АС/2857827 від 06.06.2013 року, а відтак відповідальність за завдану шкоду, завдану внаслідок ДТП, та обов'язок по її відшкодуванню покладається на особу, яка завдала такої шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.12.2014р., ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.ст.75,76 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 8233,56 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 136000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

З матеріалів справи видно, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля НОМЕР_4, на момент ДТП, була застрахована у ПрАТ «СК «ВЕЛТА», в подальшому ПрАТ «Страхова компанія «WONA», що підтверджується полісом №АС/2857827 обов»язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.06.2013 року, з терміном дії до 06.06.2014р, страхувальником у договорі зазначений ОСОБА_9.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що згідно з положеннями статті 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»», ПрАТ «Страхова компанія «WONA» повинна відшкодувати позивачу майнову та моральну шкоду в межах страхового ліміту відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Частиною першою статті 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції чинній на час вчинення ДТП, (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно із пунктом 1.4 статті 1 Закону особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Пунктом 1.6 статті 1 Закону передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про дорожній рух» - право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням транспортного засобу з установленим терміном дії.

Відповідно до визначень Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, у редакції чинній на час вчинення ДТП, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно із пунктом 2.2 статті 2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Із системного аналізу вказаних положень законодавства та умов укладеного між сторонами договору, вбачається, що необхідною умовою для виникнення обов'язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу, є настання страхового випадку, внаслідок якого спричинено шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2018 року справа №161/8578/16, провадження №61-2073св18.

Пункт 8 Полісу №АС/2857827 обов»язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.06.2013 року передбачав «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ»,відповідно до яких до керування транспортним засобом не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника не менше 3-х років.

Як встановлено вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.12.2014р., який набрав законної сили, на момент вчинення ДТП ОСОБА_7 керував автомобілем НОМЕР_5 без навиків керування транспортним засобом (посвідчення водія взагалі не отримував), тобто, керував транспортним засобом всупереч пункту 2.1 Правил дорожнього руху.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов»язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд першої інстанції інстанції, враховуючи те, що на момент ДТП ОСОБА_7 не мав посвідчення водія, а відтак не мав законних підстав для керування автомобілем НОМЕР_4, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 не відноситься до осіб, відповідальність яких застрахована згідно з полісом №АС/2857827 обов»язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.06.2013 року.

Отже підстави для стягнення страхового відшкодування із страхової компанії відсутні, оскільки за страховим полісом від 06.06.2013 року була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб, які правомірно експлуатували транспортний засіб, однак ОСОБА_7 до таких осіб не відноситься, у зв'язку з відсутністю у нього посвідчення водія відповідної категорії, а тому вказана ДТП не є страховим випадком.

Оскільки факт завдання шкоди позивачу не є страховим випадком, то потерпілий не позбавлений права вимагати відшкодування такої шкоди на підставі загальних правил, передбачених ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374, ст. ст. 375, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.01.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.