Провадження № 22-ц/4808/171/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Бабій О.М. 28 листопада 2018 року в м. Івано-Франківську в справі за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні про визнання незаконною бездіяльності, зобов'язання нарахувати та виплатити індексацію заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи його тим, що з 20.03.1996 року по 01.04.2018 року вона працювала на посаді лаборанта бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні.

В квітні 2018 року управлінням Держпраці в Івано-Франківській області було проведено інспекційне відвідування даної лікарні, за результатами якого виявлено численні порушення трудового законодавства та складено припис про усунення виявлених порушень від 18.04.2018 року №ІФ619/46/АВ/П. Зокрема, даним приписом встановлено порушення, яке полягає в непроведенні індексації заробітної плати працівників лікарні, в тому числі позивача, за січень-серпень 2015 року та 2016 рік, а також порушення при звільненні позивача з роботи, що полягає в невиплаті всіх сум, що належали до виплати, в день звільнення.

Так, згідно наказу від 30.03.2018 року №83-к позивача було звільнено з посади з 01.04.2018 року, при звільненні нараховано заробітну плату за шість календарних днів невикористаної щорічної відпустки, однак їх виплату проведено 13.04.2018 року. При цьому середній заробіток за період з 1 по 13 квітня 2018 року не нараховано і не виплачено.

Також не виконано припис управління Держпраці.

Позивач зверталася до відповідача із запитом щодо отримання бухгалтерської довідки для розшифрування нарахованої та виплаченої їй заробітної плати для підрахунку суми індексації, однак, довідка була надана без розшифрування по її складових.

На підставі наведеного просила визнати незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в ненарахуванні та невиплаті їй індексації заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік; визнати незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в ненарахуванні та невиплаті їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; зобов'язати Івано-Франківську обласну дитячу клінічну лікарню нарахувати та виплатити їй індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік; стягнути з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні в її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року в розмірі 3838,64 грн.; допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 індексації заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік. Визнано незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов'язано Івано-Франківську обласну дитячу клінічну лікарню нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік. Стягнуто з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні в користь ОСОБА_2 982 грн. 30 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року. Стягнуто з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні на користь держави - 704 грн. 80 копійок судового збору. Стягнуто із присудженої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме по 13.04.2018 року в розмірі 982 грн. 30 копійок всі обов'язкові платежі та внески.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня подала апеляційну скаргу.

Вважають вказане рішення незаконним, виходячи з наступного.

Зазначають, що в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні у 2015 році кошти на індексацію не виділялись. За рахунок економії фонду заробітної плати в Іван-Франківській ОДКЛ з вересня по грудень 2015 року було проведено індексацію в межах фінансових ресурсів, про що свідчить особовий рахунок ОСОБА_2 за 2015 рік.

Крім того, відповідно до ст. 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року зі змінами, внесеними Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року, який набрав чинності з 1 січня 2016 року, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється у розмірі 103%.

В період між підвищенням тарифних ставок індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації (103%), тому в 2016 році право на індексацію не відбулося. Таким чином індексація заробітної плати в Івано-Франківській ОДКЛ не нараховалась і не виплачувалась. Крім того, Івано-Франківська ОДКЛ діяла в межах наявного фінансового ресурсу і в межах своїх повноважень відповідно до чинного законодавства. Лікарня нараховувала та виплачувала, в тому числі ОСОБА_2, індексацію зарплати відповідно до вимог законодавства.

Вважають, що позивачем у підтвердження заявлених вимог надано суду тільки копії листів та приписів управління Держпраці, в яких загальними фразами викладено позиції останнього щодо ненарахування та невиплати індексації зарплати працівникам лікарні і при цьому зазначається, що лікарня приписів Управління Держпраці не виконала. При цьому, ОСОБА_2 не наведено конкретних розрахунків, не надано жодних доказів того, які конкретно суми, за який місяць, якого року та на підставі якого закону в редакції, що діяла на той час, їй мали бути нараховані.

Крім цього зазначають, що позивач повинна була звернутись до суду в тримісячний строк, адже в даному випадку нема спору про стягнення невиплаченої заробітної плати. Клопотання про поновлення вказаного строку позивач не заявляла, а сам по собі факт пропуску строку звернення до суду є підставою для відмови в позові.

Вважають, що вимоги про визнання незаконною бездіяльності Івано-Франківської ОДКЛ, що полягає в ненарахуванні та невиплаті індексації заробітної плати за відповідні роки та зобов'язання нарахувати та виплатити індексацію не є вимогами трудового спору, а повинні заявлятись в порядку адміністративного судочинства.

Щодо вимоги позивача про ненарахування та невиплати їй середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні, то зазначають, що Івано-Франківська ОДКЛ виконала припис у цій частині і провела нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних звільненому працівникові сум, про що свідчить розрахунковий лист ОСОБА_2 за квітень 2018 року, що підтверджує витяг з загальної відомості і платіжне доручення №515 від 26 квітня 2018 року про поновлення карткових рахунків, зарплата за другу половину квітня 2018 року для працівників ОДКЛ. Вказаний факт підтверджено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року.

Також вважають, що позивачем пропущено строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, оскільки в ч. 2 ст. 233 КЗпП України йдеться про безстрокове звернення до суду для стягнення зарплати, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до фонду оплати праці та за своєю суттю є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

На підставі наведеного просять рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що за результатами інспекційного відвідування Управлінням держпраці в Івано-Франківській області у квітні 2018 року Івано-Франківської ОДКЛ було виявлено численні порушення трудового законодавство та складено припис про усунення виявлених порушень від 18.04.2018 року. Зокрема, даним приписом встановлено порушення вимог трудового законодавства, які полягають в не проведенні індексації заробітної плати працівників Івано-Франківської ОДКЛ, в тому числі позивачу за період січень-серпень 2015 року та 2016 року, а також те, що при звільненні з роботи ОСОБА_2 не було виплачено всіх сум, що належали їй до виплати в день звільнення з роботи. Так, при звільненні було нараховано заробітну плату за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Виплату нарахованих сум проведено 13 квітня 2018 року. Даний припис по сьогодні не виконаний в повному обсязі. Вважає, що по своїй суті апеляційна скарга відповідача, як і уся їхня з позивачем переписка є неконкретизованою, не містить жодних розрахунків, не базується на письмових доказах, а містить тільки загальні фрази, на основі яких не можна зробити жодного висновку. Твердження відповідача про те, що з 01.01.2015 року по 31.08.2015 року індексація не виплачувалась у зв'язку з відсутністю коштів на це суперечить нормам чинного трудового законодавства України та практиці ЄС («Кечко проти України», постанова ВС від 06.03.2018 у справі №558/3/16-ц). Посилання ж на те, що в 2016 році взагалі не відбулось права на індексацію в зв`язку з тим, що індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, взагалі не відповідає дійсності, адже кошторисом лікарні на 2016 рік було розраховано потребу на індексацію заробітної плати працівників на загальну суму 4585000,00 грн. З приводу твердження апелянта про те, що в підтвердження позовних вимог було надано тільки листи та припис Управління Держпраці без надання конкретних розрахунків звертає увагу на те, що такі розрахунки не були надані суду тільки з вини відповідача. Адже позивач зверталась до відповідача з запитом в порядку ЗУ «Про доступ до публічної інформації» з метою отримання бухгалтерської довідки з розшифруванням нарахованої та виплаченої заробітної плати, або хоча б якихось документів, на підставі яких можна буде самостійно розрахувати суму індексації заробітної плати, однак, такі документи не було надано.

Посилання апелянта на те, що пропущено тримісячний строк вважає незаконними, адже відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України і рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013 року чітко зазначено про те, що в даній категорії справ позивачі необмежені будь-яким строком звернення до суду, незалежно від факту нарахування роботодавцем відповідних сум заробітної плати. А індексація заробітної плати входить до фонду заробітної плати у відповідності до положень п.п. 2.2.7., п.п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5. Крім того, на момент проведення перевірки Івано-Франківської ОДКЛ Управлінням Держпраці її вже було звільнено і тільки дізнавшись про вказані порушення та ознайомившись із копією припису нею 17.08.2018 року здійснено звернення до Управління Держпраці з вимогою про перевірку ними усіх документів щодо нарахування зарплати, відсотків, матеріальної допомоги та індексації за весь період роботи. Про факт повного розрахунку дізналась із припису Управління Держпраці 17.08.2018 року, а до суду з позовною заявою звернулась 10.10.2018 року, а тому тримісячний строк пропущено не було.

Стосовно твердження про факт виплати середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні підтверджено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року зазначає наступне: при вирішенні даної справи не може мати преюдиційне значення, так як вказані обставини можуть бути спростовані в загальному порядку особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Оскільки сторонами в вказані справі були Івано-Франківська ОДКЛ та Управління Держпраці в Івано-Франківській області, а не позивач, тому скористалась своїм правом спростувати правильність сплаченої суми, з чим правомірно погодився і суд першої інстанції.

Твердження апелянта про неправильне трактування КАС України судом першої інстанції вважає недоречним з огляду на те, що в спірних правовідносинах відсутній публічно-правовий елемент, правовідносини між сторонами є приватно-правовими, пов'язані із виплатою заробітної плати. Позивач не була ні державним службовцем, ні посадовою особою органу місцевого самоврядування, робота не була пов'язана з здійсненням управлінських функцій. В свою чергу, Івано-Франківська ОДКЛ є комунальним закладом, а не органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, тому розгляд трудового спору слід розглядати виключно в порядку цивільного судочинства.

Просить апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 28.11.2018 року - без змін.

В судове засідання апеляційного суду представник апелянта не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, вимоги апеляційної скарги підтримують.

Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 20.03.1996 року по 01.04.2018 року працювала в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні на посадах лаборанта, що підтверджено записами в її Трудовій книжці НОМЕР_1 від 20.03.1996 року (а.с. 7-9).

01.04.2018 року Наказом №83-к від 30.03.2018 року позивача було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці).

Встановлено також, що 18 квітня 2018 року інспектором Управління Держпраці в Івано-Франківській області Безклубою Н.С. було винесено припис про усунення виявлених порушень №ІФ619/46/АВ/П, з якого вбачається, що в порядку інспекційного відвідування в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні було виявлено ряд порушень. Зокрема, в порушення вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП працівникам Івано-Франківської ОДКЛ в межах прожиткового мінімуму індексація заробітної плати з січня по серпень 2015 року та у 2016 році не проводилась. Так, згідно розрахункових листків індексація заробітної плати не виплачувалася ряду працівників, серед яких зазначено і позивача; в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівників в Івано-Франківській ОДКЛ виплата всіх сум, що належать їм від установи, проводиться не в день звільненні. При звільненні ОСОБА_2 їй нараховано заробітну плату за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, однак виплату нарахованих сум проведено 13 квітня 2018 року; в порушення вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП ОСОБА_2 не нараховано та не виплачено середній заробіток за період з 01.04.2018 по 13.04.2018 року. Зобов'язано головного лікаря Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні Котурбаша Р.Й. усунути вказані порушення, про виконання цього припису у визначені в ньому строки надати письмове повідомлення із дорученням копій первинних документів за підписом уповноваженої особи об'єкта відвідування. Два примірники припису у зв'язку з відмовою керівника чи уповноваженого представника об'єкта відвідування від підписання або неможливістю особистого вручення було направлено об'єкту відвідування рекомендованим листом із повідомленням про вручення. У зв'язку з ненадходженням у встановлений строк підписаного примірника припису складено акт про відмову від підпису від 03.05.2018 року (а.с. 11-12).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата позивачу індексації заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік здійснена з порушенням Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та, по суті, є обмеженням прав позивача. Також відповідачем допущено затримку розрахунку з позивачем при звільненні, а тому на користь позивача підлягає стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак, за мінусом виплачених з цього приводу сум.

Апеляційний суд погоджуються із такими висновками з огляду на наступне.

Частиною 5 ст. 95 КЗпП України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в ст. 1 якого визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частиною 2 ст. 5 Закону встановлено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначено про свободу дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Європейський Суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (пункти 23, 26).

Згідно вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду про те, що позивачу безпідставно не нараховувалася індексація заробітної плати в період з січня по серпень 2015 року та у 2016 році, а посилання апелянта на неможливість виплати індексації у зв'язку тим, що у кошти на неї не виділялись суперечить чинному законодавству.

Крім того, як вбачається з припису Управління Держпраці в Івано-Франківській області про усунення виявлених порушень №ІФ619/46/АВ/П від 18.04.2018 року згідно кошторису лікарні на 2016 рік установою було розраховано потребу в заробітній платі в сумі 44225626,00 грн., в тому числі на індексацію 4585000,00 грн.

Твердження апелянта про те, що в 2016 році рівень інфляції не перевищив встановлений поріг в 103%, є голослівними та не підтверджені належними та достатніми доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не наведено конкретних розрахунків, не надано жодних доказів того, які конкретно суми, за який місяць, якого року мали бути нараховані також не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, обов'язок по нарахуванню індексації лежить саме на роботодавцю.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про її часткове задоволення з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно копії Довідки про доходи №1909/1 від 03.09.2018 року розмір заробітної плати позивача за два місяці перед звільненням становив 12106 грн. 88 коп., відповідно, середньоденна заробітна плата становила 295 грн. 28 коп.

Сторонами по справі не заперечувалося те, що фактично розрахунок з позивачем було проведено 13.04.2018 року.

Відповідно до розрахункового листа за квітень 2018 року ОСОБА_2 було нараховано 1318,31 грн. компенсації за 6 днів невикористаної відпустки, 6688,00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення та 2856,34 грн. компенсації за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 40).

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення строком на 13 днів, вірно обчислено середній заробіток позивача за період з 01.04.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме по 13.04.2018 року в розмірі 3838 грн. 64 коп. (295,28*13), та правильно визначено, що з відповідача слід стягнути різницю між вказаною сумою та нарахованими до виплати коштами в сумі 982 грн. 30 коп.

Посилання апелянта на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року як на підтвердження належного виконання припису управління Держпраці щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки при звільненні не може свідчити про правильність проведеного розрахунку, оскільки судом тільки вирішувалося питання визнання протиправною та скасування постанови управління Держпраці про накладення на Івано-Франківську обласну дитячу клінічну лікарню штрафу в розмірі 3723 грн. 00 коп. (а.с. 92-95).

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даними вимогами, то такі не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, згідно з правовою позицією Конституційного суду України, викладеною у Рішенні від 15.10.2013 року по справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що «...положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем».

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Отже, з огляду на викладене, вбачається, що усі дії, пов'язані із зверненням до суду з позовною заявою про зобов'язання нарахувати та виплатити індексацію заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не обмежуються будь-яким строком.

Наведене спростовує також доводи апелянта про те, що вимоги про зобов'язання нарахувати та виплатити індексацію не є вимогами трудового спору, а тому повинні заявлятись в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.