ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/322/19 Справа № 208/441/13 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам*янської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Сектор з питань захисту прав дітей служби у справах дітей адміністрації Заводського району Кам*янської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що він із відповідачем перебував у зареєстровану шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу відповідач перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною, тому комісія з питань захисту прав дитини вирішила визначити способи участі його у вихованні дитини. Але відповідач продовжувала перешкоджати у спілкуванні з дитиною, тому він звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі наведеного ОСОБА_2 просив суд зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з його дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у її вихованні, встановити способи його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, а саме: вівторок та четверг кожного тижня з 17.00 год. до 19.30 год., другі та четверті вихідні дні кожного місяця з 17.00 год. п'ятниці до 19.30 год. неділі; вирішити питання розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_2.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку.

27 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_3.

В обгрунтуваня зустрічного позову ОСОБА_1 посилалась на те, що позивач ОСОБА_2 довгий час ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши час зустрічей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступним чином: вівторок та четвер кожного тижня з 17.00 год. до 19.00 год.; другі та четверті вихідні дні кожного місяця з 17.00 год. п'ятниці до 19.30 год. Неділі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 114,70 грн. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погодившись з указаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 Так, апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції не було взято до уваги, що з 2008 року ОСОБА_2 перестав займатися вихованням та доглядом дитини, створив нову сім"ю, де у нього народився син, про якого він піклується. З 2010 року ОСОБА_2 не намагався зустрітися зі своєю дитиною, не давав коштів на її утримання, перешкод у спілкуванні з дитиною йому ніхто ніколи не чинив. Судом не взято до уваги, що позивач ОСОБА_2 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки. Протягом чотирьох років з моменту ухвалення заочного рішення від 10 грудня 2013 року ОСОБА_2 не намагався спілкуватися з донькою. Судом безпідставно було взято до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини від 11.04.2012 року та не дано належної правової оцінки висновку органу опіки і піклування від 18.09.2017 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Крім того, судом належним чином не з"ясовано місце проживання ОСОБА_2, де він має намір спілкуватися з донькою.

15 березня 2018 року на адресу Апеляційного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, у якому позивач за первісним позовом просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

03 жовтня 2018 року дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого Дніпровським відділом РАЦС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області, 25.02.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають малолітню доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 11.02.2009 року Баглійським відділом РАЦС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області, 11.02.2009 року шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається з висновку комісії з питань захисту прав дитини виконкому Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради від 11.04.2012 року, даною комісією було встановлено, що, з червня 2010 року відповідач ОСОБА_4 всіляко перешкоджала позивачу спілкуватися з малолітньою донькою, у зв'язку з чим, вказаною комісією було вирішено визначити спосіб участі позивача ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки, ОСОБА_3, відповідним чином.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Звертаючись з зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не чинить перешкод у спілкуванні ОСОБА_2 з донькою, він протягом 9 років ухилявся від виконання батьківського обов"язку, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з доведеності факту перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою та відсутності правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з зустрічним позовом ОСОБА_1, як на підставу для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно їхньої доньки, посилалася на те, що з 2008 року останній не приймає жодної участі у вихованні дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання.

Натомість, ОСОБА_2 зазначив про те, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою.

З приводу зазначених посилань сторін колегія суддів зазначає, що Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування обставин, зазначених у ст.164 СК України, які можуть бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_3

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, беручи до уваги наявність доказів бажання ОСОБА_2 спілкуватися з дитиною, ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3

Посилання апелянта на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції не було взято до уваги, що з 2008 року ОСОБА_2 перестав займатися вихованням та доглядом дитини, матеріалами справи не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 не давав коштів на утримання дитини та має заборгованість по сплаті аліментів, а також притягався до кримінальної відповідальності, не можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав у розумінні ст. 164 СК України, оскільки злочини, інкриміновані ОСОБА_2, не були направлені проти інтересів дитини.

Крім того, спростовуються матеріалами справи посилання апелянта на те, що перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_2 ніхто ніколи не чинив, оскільки з рапорту Кам"янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 15.09.2017 року встановлено, що 14.09.2017 року колишня дружина ОСОБА_2, не виконуючи рішення суду, не дає йому можливості спілкуватися з дитиною. Для вирішення зазначеного питання ОСОБА_2 також звертався до уповноваженого Президента України з прав дитини, до начальника служби у справах дітей Заводського району м.Кам"янського, до директора школи, у якій навчається дитина (а.с.161,163,167, 169-172). Постановою ДВС від 17.02.2017 року на ОСОБА_1 накладено штраф за невиконання рішення суду щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Згідно висновку Кам"янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області про результати розгляду звернення ОСОБА_2 від 14.04.2017 року встановлено, що звернення було з приводу перешкоджання ОСОБА_1 ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_3 (а.с.168)

Тобто, наведеними доказами підтверджено факт перешкоджання ОСОБА_1 ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_3

Посилання апелянта на те, що судом безпідставно було взято до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини від 11.04.2012 року та не дано належної правової оцінки висновку органу опіки і піклування від 18.09.2017 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду, оскільки жоден доказ не має наперед встановленого значення, вказані висновки носять рекомендаційний характер.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом належним чином не з"ясовано місце проживання ОСОБА_2, де він має намір спілкуватися з донькою, висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні його позову.

Що стосується часткового задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_2 про усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_3, то колегія суддів вважає такий висновок правильним з огляду на підтвердження належними доказами факту перешкоджання ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

На підставі наведених вище обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що обоє з батьків мають рівні права щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні незалежно від того, з ким проживає дитина, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою, при цьому судом було враховано інтереси дитини та встановлено графік зустрічей, який не порушує режиму її дня та навчання, не відриває її від нормального, звичайного для дитини середовища та не заважає нормальному існуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалено на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375,382-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

І.Ю.Ткаченко