Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 637/992/15-ц

провадження № 61-18971св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Старовірівська сільська рада Шевченківського району Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року у складі судді Островської Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області

від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Старовірівська сільська рада Шевченківського району Харківської області, про захист майнових прав та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі свідоцтва про право власності

від 12 січня 1995 року він є власником та 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а 1/3 частини зазначеного будинку належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 лютого 2010 року. Крім того, 1/3 частина будинку АДРЕСА_1 належить його матері ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 12 січня 1995 року.

Зазначав, що для обслуговування житлового будинку ним була приватизована земельна ділянка площею 0,25 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12 вересня 2013 року.

Звертав увагу на те, що при виготовленні технічної документації на земельну ділянку ним були узгоджені межі земельної ділянки з власниками суміжних земельних ділянок. Разом з тим, власник домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 побудував господарське приміщення, яке на 0,15 м вийшло на належну йому та його матері земельну ділянку.

Вважає, що ОСОБА_2 порушено його право власності на земельну ділянку, у зв`язку із чим він звертався до Старовірівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, якою було складено акт щодо неправомірності дій з боку ОСОБА_2 , проте відповідач не здійснив заходів щодо демонтування стіни приміщення.

Посилаючись на те, що в позасудовому порядку вирішити спірне питання відповідач відмовляється, позивач, з урахуванням уточнень, просив зобов`язати ОСОБА_2 привести побудовану господарську будівлю у відповідність до законодавства, а саме: демонтувати стінки господарського приміщення, які знаходяться на його земельній ділянці та ближче ніж 1 м від межі, а також стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 01 листопада

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що в судовому засіданні сторонам неодноразово було роз`яснено положення статей 60, 143 ЦПК України 2004 року та надавалась можливість заявити клопотання про призначення експертизи у справі, проте своїми правами сторони та їх представники не скористались.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції про недоведеність позову є правильними, оскілки акт обстеження земельних ділянок (без дати) складений з врахуванням раніше встановлених меж актом від 03 липня 2013 року, які не були узгоджені з відповідачем і ним не визнаються. Факт знаходження господарського приміщення відповідача на земельній ділянці позивача спростовується технічною документацією, виготовленою на домоволодіння як позивача так і відповідача, з якої вбачається, що спірна побудова знаходиться на відстані від межі земельної ділянки позивача.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди дійшли помилкового висновку про недоведеність позову, оскільки на підтвердження позовних вимог ним надано копію акта встановлення та погодження меж земельної ділянки від 03 липня 2013 року, який містить підпис відповідача, що ним не спростовано. Проте, судами зазначено, що відповідач не визнає встановлених у акті меж, оскільки він зазначений документ не підписував.

Суди також не сприяли повному та всебічному розгляду справи, не перевірили межі земельних ділянок, що належать сторонам у справі, не визначили розташування знаків на межі ділянок, не зв`язували фактичного місця розташування належних позивачу та відповідачу земельних ділянок і не надали оцінки усім доказам, поданих сторонами на підтвердження вимог та заперечень.

Також, суди дійшли помилкового висновку про те, що акт обстеження земельних ділянок, складений Старовірівською сільською радою Шевченківського району Харківської області, яким встановлення порушення відповідачем меж земельних ділянок, не є належним доказом у справі, допустивши при цьому порушення норм процесуального права, яке полягає в не з`ясуванні обставин, викладених у зазначеному акті шляхом вивчення технічної документації та призначення відповідної експертизи.

У травні та червні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначив про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки судами правильно зазначено про недоведеність позову. При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що спірне господарське приміщення розташоване на відставні від межі належної позивачу земельної ділянки, що спростовує обставини, викладені у позові.

Вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, а твердження позивача про не призначення судами експертизи у справі - безпідставними, оскільки експертиза у справі призначається судом за клопотання сторін, проте таким процесуальним правом позивач не скористався.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2016 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції у не скасованій частині, та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 12 січня

1995 року, виданого Шевченківським фондом комунального майна та державного житла у Харківській області позивачу належить 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а 1/3 частини зазначеного будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом

від 09 лютого 2010 року.

Згідно з свідоцтвом про право власності від 12 січня 1995 року, виданого Шевченківським фондом комунального майна та державного житла у Харківській області 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 належала матері позивача ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 успадкував після смерті матері належну їй 1/3 частини житлового будинку за вищезазначеною адресою.

Актом від 03 липня 2013 року встановлено та погоджено межу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Акт складено у відсутність відповідача. Наявний в акті підпис ОСОБА_2 вчинений, зі слів останнього, не ним.

Виконавець землевпорядних робіт щодо встановлення меж земельних ділянок фізична особа - підприємець ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що акт

від 03 липня 2016 року складено за заявкою ОСОБА_1 у відсутність

ОСОБА_2 .

Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12 вересня 2013 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка для обслуговування зазначеного вище житлового будинку, площею 0,25 га.

В акті обстеження земельних ділянок, що належать ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 зазначено про неправомірність побудови споруди ОСОБА_2 на частині (0,15 м) належній позивачу земельній ділянці.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначено частиною першою статті 15 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого позводився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що у порушення вимог процесуального законодавства позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження самовільного захоплення відповідачем частини належної позивачу земельної ділянки спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваних судових рішень. Всім доказам, які були долучені позивачем до позовної заяви, судами надана належна оцінка.

Безпідставними є також посилання у касаційній скарзі про те, що суди не сприяли повному та всебічному розгляду справи, не призначили у справі відповідної експертизи для з`ясування фактичних обставин, оскільки судом першої інстанції сторонам у справі, у тому числі і позивачу, роз`яснювалось право на подачу клопотання про призначення у справі експертизи для визначення меж земельних ділянок сторін та підтвердження або спростування факту побудови відповідачем спірного господарського приміщення, проте позивач таким правом не скористався.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 01 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик