Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 526/405/13-ц

провадження № 61-11647св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - СокуренкоНаталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 листопада 2015 року у складі судді Киричка С. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів:

Дорош А. І., Бондаревської С. М., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір щодо надання кредиту в сумі 36 781,44 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 11 липня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ними було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_2 надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд на рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу, виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факт отримання позичальником ОСОБА_2 кредитних коштів у розмірі 30 тис. доларів США, а отже і перебування сторін у зобов'язальних відносинах за кредитним договором та договором іпотеки. Крім цього, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 5851 від 22 липня 2014 року підпис від імені ОСОБА_2 у заяві на видачу готівки № 1

від 10 липня 2008 року, розташований у рядку «отримувач», виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Справа судами в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останньою ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що факт отримання коштів у розмірі 30 тис. доларів США за заявою на видачу готівки № 1 від 10 липня 2008 року відповідачем категорично заперечується і це підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 5851 від 22 липня 2014 року, згідно якого підпис від імені ОСОБА_2 у заяві на видачу готівки № 1 від 10 липня 2008 року, розташований у рядку «отримувач», виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Позивачем не спростований вказаний висновок експертизи, позивачем не надано інших доказів на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 30 тис. доларів США, отже позивач не довів виконання ним умов кредитного договору щодо надання вказаної суми кредиту саме позичальнику ОСОБА_2

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Касаційна скарга мотивована тим, що банк вважає висновок експертизи у справі неналежним доказом з причини порушення порядку її призначення та проведення. Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 виконував взяті на себе зобов'язання, здійснюючи погашення поточної заборгованості у повному обсязі, сплачував заборгованість по процентам, які нараховувались на сальдо заборгованості у розмірі 31 267,59 доларів США, що зменшувалося з внесенням відповідачем кожного щомісячного платежу, винагороди (комісії) згідно графіка, що не було проаналізовано та взято до уваги судами при розгляді справи. Підтвердженням отримання ОСОБА_2 кредиту у сумі 30 тис. доларів США є факт передачі останнім в іпотеку квартири за іпотечним договором.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» у якому зазначено, що метою кредитування за кредитним договором від 10 липня 2008 року є отримання споживого кредиту, а порядок кредитування - видача готівки через касу банку. Розрахунок заборгованості, що є додатком до позовної заяви, банком проведено безпідставно, його відомості не відповідають дійсності. Експертиза у справі була проведена згідно із вимогами статті 144 ЦПК

2004 року та пункту 3.4 Інструкції про призначення та проведення судами експертизи та експертних досліджень.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що 10 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 36 781,44 доларів США, зі сплатою 15 % річних строком погашення до 11 липня 2023 року.

Того ж дня на забезпечення вказаного договору між банком та

ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2008 року ОСОБА_2 сплачено 13 170,60 доларів США, що підтверджується квитанціями про внесення коштів на погашення заборгованості за кредитним договором та розрахунком оплати (а.с. 85-93 т.1, а.с. 25 т. 2).

У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 умов договору заборгованість ОСОБА_2 перед банком, згідно наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку становить 54 944,59 доларів США, з яких: 30 726,84 доларів

США - заборгованість за кредитом, 10 304,24 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 669,30 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 8 598,01 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина) та 2 614,92 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с. 6-7, т. 1).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 22 липня 2014 року № 5851 підпис від імені ОСОБА_2 у заяві на видачу готівки від 10 липня 2008 року № 1, розташований у рядку «отримувач» виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с. 164-166, т. 1).

Суд не звернув уваги на положення частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року, згідно з якою висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

За змістом статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із статтями 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений термін.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року зазначених норм законодавства не врахував, не перевірив доводів та не дав належної оцінки в сукупності з іншими доказами, на які посилався банк, про те, що у період з 10 липня 2008 року по 28 вересня 2010 року ОСОБА_2 виконував взяті на себе зобов'язання за указаним кредитним договором щодо погашення заборгованості у розмірі

13 170,60 доларів США, не врахував, що факт укладення та підписання кредитного договору та договору іпотеки останнім не заперечується, а часткове погашення заборгованості за кредитом вказує на визнання ним договору, кредитний договір не визнавався у встановленому законом порядку недійсним.

При цьому згідно з частиною другою статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

При цьому не дав належної оцінки доводам банку про те, що ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру за іпотечним договором, укладення якого відбулося після підписання вказаного кредитного договору, і цим самим підтвердив наявність свого зобов'язання перед банком за вказаним кредитним договором саме у визначеній у ньому сумі, в ухвалі не навів мотивів відхилення зазначених доводів.

Також, приймаючи до уваги як належний та допустимий доказ висновок зазначеної експертизи про те, що ОСОБА_2 не підписував заяву про видачу готівки і обґрунтовуючи свій висновок про недоведеність факту отримання ОСОБА_2 коштів за договором та перебування сторін у зобов'язальних відносинах за кредитним договором та договором іпотеки, при цьому не врахував, що за наявності доведеності факту неотримання коштів за указаним договором, це могло бути підставою для розірвання договору за його позовом, якого останній з 2008 року не заявляв, а навпаки виконував його умови та сплатив на виконання договору зазначену суму коштів і передав в іпотеку квартиру. Цими доводами та доказами ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовував свої позовні вимоги.

Отже, передчасним є висновок апеляційного суду про недоведеність позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», які ґрунтуються на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта