ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Харків

справа №640/9548/19

провадження №22-ц/818/4276/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживача за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2019 року, постановлене під головуванням судді Зуб Г.А., в залі суду в місті Харкові (повний текст рішення виготовлено 08 липня 2019 року),-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживача, просив захисти його права як громадянина України відповідно до норм законодавства; зобов`язати відповідача відшкодувати спричинені позивачу матеріальні збитки: в розмірі 444 грн. 87 коп. за відсутність на протязі 6 днів січня 2018 року, а саме 5,6,7,10,11,12 теплопостачання в квартирі позивача; в розмірі 520,56 грн. за незаконне збільшення на вказану суму нарахувань за березень 2017 року; в розмірі 1050 грн. за відсутність приладу обліку теплової енергії на протязі 2 місяців; моральну шкоду в розмірі 20 865 грн. у зв`язку з душевними та фізичними стражданнями, які позивач відчуває внаслідок неправомірних дій, бездіяльності та рішень відповідача; зобов`язати відповідача сплати позивачу штраф згідно ст. 8.2.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в розмірі, встановленому законодавством.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 444,87 грн. за відсутність теплопостачання в квартирі позивача 5,6,7,10,11,12 січня 2018 року. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 1050 грн. за відсутність приладу обліку теплової енергії на протязі 2 місяців. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити його вимоги про стягнення з відповідача коштів у розмірі 520,56 грн. за незаконне збільшення на вказану суму нарахувань за березень 2017 року.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь коштів у розмірі 520,56 грн. за незаконне збільшення на вказану суму нарахувань за березень 2017 року, оскільки матеріали справи містять квитанцію про оплату послуг теплопостачання за березень 2017 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2019 року оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення коштів у розмірі 520,56 грн. за незаконне збільшення на вказану суму нарахувань за березень 2017 року. В іншій частині рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення коштів у розмірі 520,56 грн. за незаконне збільшення на вказану суму нарахувань за березень 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що вказана вимога є необгрунтованою.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є споживачем послуг теплопостачання, які надає Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі».

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 послався на те, що відповідач порушує його права як споживача, а саме: за березень 2017 року відповідачем незаконно збільшено нарахування за надані послуги на суму 520,56 грн. Позивач зазначає, що він оплатив за послуги з теплопостачання за березень 2017 року 2 514,53 грн., разом з тим оплаті підлягало лише 1993,97 грн. ОСОБА_1 звертався до відповідача з листами про відповідний перерахунок, але вони були залишені без задоволення. У зв`язку з цим позивач просив суд, в тому числі, зобов`язати відповідача відшкодувати спричинені позивачу матеріальні збитки в розмірі 520,56 грн. за незаконне збільшення на вказану суму нарахувань за березень 2017 року.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Стаття 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з ч. ч. 5 та 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення; типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно рахунку КП «Харківські теплові мережі» за березень 2017 року позивачу за послуги з теплопостачання нараховано суму до сплати у розмірі 2 514,53 грн. Сплачено у березні 2017 року 1 502,24 грн. (а.с.39).

Разом з тим матеріали справи не містять доказів сплати позивачем суми, нарахованої за березень 2017 року в розмірі 2 514,53 грн., з переплатою на 520,56 грн., як на те посилається позивач.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належних та допустимих доказів того, що Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» за березень 2017 року позивачем сплачена сума з перевищенням на 520,56 грн., - позивач суду не надав

Квитанцій про оплату послуг з теплопостачання матеріали справи не містять.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення коштів у розмірі 520,56 грн. за незаконне збільшення на вказану суму нарахувань за березень 2017 року, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення коштів у розмірі 520,56 грн., - ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2019 року в частині відмови у позові про стягнення з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 520,56 грн. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І. В. Бурлака

Н.П. Пилипчук