ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року

м. Харків

справа № 643/19763/13-ц

провадження № 22ц/818/647/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів - Асавалюк О.О., Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3,

треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2018 року в складі судді Сиротникова Р.Є.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н.В. про звернення стягнення на предмет іпотеки, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 20 на суму 2 644 000,00 доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2012 року та сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами.

Вказав, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 16/08-Б від 09 червня 2008 року, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5, загальною площею 6422,9 кв. м, житловою площею 2285,6 кв. м (в житловому будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться по АДРЕСА_1.

Зазначив, що з дозволу банку квартири АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10, АДРЕСА_11, АДРЕСА_12, АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_16, АДРЕСА_15, АДРЕСА_17, АДРЕСА_18, АДРЕСА_19 вказаного будинку виведено з іпотеки та відчужено власником. Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек та накладено заборону на відчуження предмету іпотеки.

Вказав, що у зв'язку з тим, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання з грудня 2008 року, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року на користь банку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стягнуто солідарно суму заборгованості в розмірі 1 664 543,02 грн., 2 630 252,33 доларів США, судові витрати в сумі 1700,00 грн. та 120,00 грн.

Зазначив, що постановами про відкриття виконавчого провадження ВП № 29965421 від 11 листопада 2011 року та ВП № 31363558 від 22 лютого 2012 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_4, однак рішення суду не виконується, примусові дії щодо виконання рішення суду позитивних наслідків не мають.

Вказав, що проценти за користування кредитними коштами та пеня продовжують нараховуватися, тому заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 11 листопада 2013 року становить 3 802 286,09 доларів США та 23 432 303,42 грн. пені.

Зазначив, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки № 16/9-Б від 09 червня 2008 року визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з реєстру іпотек, проте 04 квітня 2012 року рішенням Апеляційного суду Харківської області вказане рішення скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено, поновлено відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмету іпотеки та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Вказав, що квартира АДРЕСА_1 відчужена, та її власником стала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. 13 жовтня 2009 року за реєстровим № 4960, внаслідок чого вона стала іпотекодавцем вказаної квартири та позивач, відповідно, має право звернути на неї стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Зазначив, що вимога банку про повернення заборгованості за кредитом від 06 серпня 2012 року № 2242 ОСОБА_2 не отримана, повернута банку за спливом строку зберігання.

Вказав, що згідно висновку про вартість майна, який міститься у звіті про оцінку майна - предмета іпотеки, виготовленому 24 листопада 2015 року суб'єктом оціночної діяльності ПП «Академія Оцінки та Права» вартість вищезазначеної квартири складає 352 000,00 грн.

Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_4 у розмірі 3 664 801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 2 382 796,72 доларів США, простроченої заборгованості за процентами в розмірі 1 282 005,27 доларів США, та 23 800 945,13 грн. пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16 956 872,78 грн., пені за прострочку погашення процентів у сумі 6 884 072,35 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330; реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 провести шляхом надання Публічному акціонерному товариству Акціонерний Банк «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 352 000,00 грн. з наданням Акціонерному Банку «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, в тому числі, права отримання у нотаріуса дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330, реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стягнути з ОСОБА_2 на користь банку понесені по справі судові витрати в розмірі АДРЕСА_19,70 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2018 року, у якому ухвалами Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2018 року та 16 листопада 2018 року виправлено описки, позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк» задоволено; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_4 у розмірі 3 664 801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 2 382 796,72 доларів США, простроченої заборгованості за процентами в розмірі 1 282 005,27 доларів США, та 23 800 945,13 грн. пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16 956 872,78 грн., пені за прострочку погашення процентів у сумі 6 884 072,35 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330; вирішено реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330; провести шляхом надання Публічному акціонерному товариству Акціонерний Банк «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 352 000,00 грн. з наданням Акціонерному Банку «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, в тому числі, права отримання у нотаріуса дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330, реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» понесені по справі судові витрати в розмірі 114,70 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не залучив до участі у справі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Звєрєва А.М.; що вона не порушувала прав позивача та є законним набувачем права власності на нерухоме майно, яке не перебувало у заставі на момент його придбання; що квартиру вона придбала за договором купівлі-продажу та сплатила за неї 26 750,00 доларів США, після чого право власності на квартиру визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛІМА-Т», з яким у подальшому укладено договір дарування вказаної квартири від 17 червня 2011 року, на підставі якого право власності знову зареєстровано за нею; що станом на момент ухвалення рішення суду у Державному реєстрі іпотек відсутня інформація про реєстрацію іпотеки щодо вказаної квартири; що судом не враховано рішення Європейського суду з прав людини щодо неможливості свавільного позбавлення права власності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія мотивовано тим, що оскільки боржник за кредитним договором має непогашену заборгованість, а зобов'язання за кредитним договором забезпечено договором іпотеки, є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 20 на суму 2 644 000,00 доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2012 року та сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами.

Згідно пункту 1.4. зазначеного договору у редакції, визначеній Додатковою угодою №1 до нього, кредит надається на придбання житлового будинку літ. В-5 загальною площею 6422,9 кв. м., житловою площею 2856,00 кв. м., що знаходиться у АДРЕСА_1.

Пунктом 3.2.8. зазначеного договору передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених цим договором, відшкодування заборгованості здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та іпотекодавцями ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 16/08-Б від 09 червня 2008 року, відповідно до пункту 2.1.1. якого предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5, загальною площею 6422,9 кв. м, житловою площею 22856,00 кв. м, (в житловому будинку розташовано 123 квартири, серед яких є й спірна квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2008 року.

Згідно пункту 2.2. вказаного договору предмет іпотеки оцінено сторонами в 1 700 000,00 грн.

Пунктом 3.1.6. зазначеного договору встановлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення позичальником сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту іпотекодержателю, використання кредиту не за цільовим призначенням або порушення інших умов кредитного договору.

Пунктом 6.2. зазначеного договору передбачено, що у випадку порушення іпотекодавцями обов'язків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям та позичальнику письмове повідомлення про порушення обов'язків за цим та/або кредитним договором, в якому зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом пункту 6.3. договору звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін.

Згідно пункту 6.6 вказаного договору у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника за кредитним договором вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки в повному обсязі. Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або даного договору), має надіслати іпотекодавцям, (позичальнику, якщо він с відмінним від іпотекодавця), та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

На підставі цього договору відомості щодо заборони відчуження нерухомого майна внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки № 16/08-Б від 09 червня 2008 року визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек та знято заборону відчуження зазначеного житлового будинку.

У період чинності вищезазначеного рішення Московського районного суду м. Харкова між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 13 жовтня 2009 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. за реєстровим № 4960.

На час укладання угоди зазначена квартира під забороною відчуження не перебувала, оскільки відомості щодо цього з Державного реєстру іпотек виключені на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року.

Після укладення зазначеного договору право власності на вказану квартиру на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 27 січня 2011 року зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛІМА-Т».

Відповідно до договору дарування між Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛІМА-Т». та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим № 1310, квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник пояснили, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оскільки придбала спірну квартиру під час відсутності заборони відчуження зазначеного житлового будинку.

Представник банку в суді апеляційної інстанції пояснив, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою та послався на правову позицію Верховного Суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 1 664 543,02 грн., 2 630 252,33 доларів США, судові витрати у сумі 1700,00 грн. та 120,00 грн.

Постановою ВП № 29965421 від 11 листопада 2011 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження щодо ОСОБА_5 про стягнення 1 664 543,02 грн. та 2 630 252,33 доларів США.

Постановою ВП № 31363558 від 22 лютого 2012 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження щодо ОСОБА_4 про стягнення 1 664 543,02 грн. та 2 630 252,33 доларів США.

Як вбачається з листа Відділу примусового виконання рішень ДВС України від 12 грудня 2013 року, рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не виконано.

З відповіді Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12 жовтня 2017 року, вбачається, що станом на жовтень 2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року не виконано, постановою державного виконавця від 07 березня 2014 року виконавче провадження завершено на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції до 05 жовтня 2016 року) у зв'язку із відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. Виконавчий документ повернуто стягувачу, заборгованість за даним виконавчим документом не погашено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року рішення Московського районного суду від 11 вересня 2009 року у справі № 2-9061 скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до банку про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Згідно з витягом з Державного реєстру іпотек № 36009183 від 14 травня 2012 року відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмету іпотеки поновлено, реєстраційний номер 12489264.

Відповідно до витягу № 36008860 від 14 травня 2012 року відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна також поновлено, реєстраційний номер 12488862.

06 серпня 2012 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» направив ОСОБА_2 вимогу про повернення заборгованості за кредитом, яка нею не отримана та повернута на адресу банку.

Згідно висновку про вартість майна, який міститься у звіті про оцінку майна - предмета іпотеки, виготовленому 24 листопада 2015 року суб'єктом оціночної діяльності ПП «Академія Оцінки та Права» вартість вищезазначеної квартири складає 352 000,00 грн.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що основне зобов'язання боржник до теперішнього часу не виконав, тому банк мав право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

У частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві як на підставі рішенні суду, так і на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс 18).

Таким чином, позивач мав право звернутися до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, спосіб реалізації якого належним чином конкретизовано.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, державна реєстрація іпотек регулювалася Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься відповідний запис.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Тому, ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом скасовано, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України у справі 6-1193цс15 від 16 вересня 2015 року.

Отже, зважаючи на факт переходу до відповідача права власності на спірну квартиру, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 23 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги про те, що під час переходу права власності на спірну квартиру до відповідача вона не була предметом іпотеки, оскільки на момент вчинення дії договір іпотеки визнано недійсним та виключено з Реєстру відомості щодо обтяження майна, не заслуговують на увагу, оскільки судове рішення про визнання договору іпотеки недійсним скасовано, а тому воно не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, отже, іпотекодержатель має право одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

06 серпня 2012 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» направив ОСОБА_2 вимогу про повернення заборгованості за кредитом, яка нею не отримана та повернута на адресу банку.

Слід зазначити, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Посилання ОСОБА_2 на те, що у Державному реєстрі іпотек відсутня інформація про реєстрацію іпотеки щодо вказаної квартири, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що 09 червня 2008 року в іпотеку передано житловий будинок в цілому, який складається з 123 квартир, в тому числі й квартири, яка належить відповідачу.

За змістом статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

На момент укладання іпотечного договору банк та іпотекодавець не могли визначити окремі квартири як предмет договору, оскільки квартири не були виділені в натурі, не було оформлено майнові права на них. Тому, в іпотеку передавався весь житловий будинок (включаючи усі 123 квартири, з яких він складався).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року по справі №643/18839/13-ц, провадження №61-4463св18.

Під час виключення запису з Державного реєстру іпотек та зняття заборони з цього будинку на підставі судового рішення від 11 вересня 2009 року, квартирам присвоєні окремі реєстраційні номери (у тому числі, спірній квартирі АДРЕСА_1).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, 14 травня 2012 року на підставі договору іпотеки №16/08-Б приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. зареєстровано обтяження, об'єктом якого є окремі квартири у житловому будинку АДРЕСА_1, яка належить відповідачу (а. с. 179, 199 том 1).

Зазначена квартира є окремим об'єктом нерухомості, була предметом відчуження та має всі окремі правовстановлюючі документи, відповідач набула право власності та здійснила його державну реєстрацію на неї, як на окремий об'єкт нерухомості.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що суд не залучив до участі у справі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Звєрєва А.М., не можуть бути прийняті до уваги, оскільки оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось питання щодо прав та інтересів цієї особи.

Не може бути підставою для скасування судового рішення і відповідь Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Харківській області від 07 грудня 2018 року, яку надав до суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2, з якої вбачається, що відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відсутня інформація щодо об'єкту будівництва за цією адресою, тобто будинок прийнято в експлуатацію.

Посилання ОСОБА_2 на рішення Європейського суду з прав людини судовою колегією також не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Зважаючи на те, що у даній справі виникли правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, втручання у право власності відповідача не можна визнати неправомірним, оскільки звернення стягнення на майно проводиться на підставі іпотечного договору та згідно вимог чинного законодавства, є пропорційним законній меті - захисту прав іпотекодержателя, порушених внаслідок невиконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Проте, судова колегія не погоджується з висновком суду щодо розміру заборгованості, в рахунок якої здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що судове рішення про стягнення заборгованості набрало законної сили у липні 2010 року, тобто з цього часу не нараховуються ані проценти, ані пеня за умовами кредитного договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа №310/11534/13-ц). Тому заборгованість, в рахунок якої здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки, складається тільки з тіла кредита та становить 2 382 796,72 доларів США, а не 3 664 801,99 доларів США, як зазначено в резолютивній частині рішення, у зв'язку з чим абзац другий резолютивної частини рішення підлягає зміні в цій частині.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2018 року - змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 20 від 26 грудня 2007 року ОСОБА_4 у розмірі 2 382 796,72 доларів США, що складається з простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 2 382 796,72 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 17 червня 2011 року за реєстровим №1330.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.