Справа № 645/2379/18
Провадження № 2/645/159/19
23 січня 2019 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Мартинової О.М.,
секретар судового засідання - Куркін Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
У судове засідання представник позивача нез`явився, повідомлявся про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином. На електронну адресу суду надійшла заява від представника позивача Камінської М.І., в якій остання вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав.
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Враховуючи умови ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивача, розглянуто справу в заочному порядку.
Суд, дослідивши і оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, встановлені наступні факти та обставини:
В порушення зазначених вище умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України третьою особою ОСОБА_2 не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки.
11 серпня 2006 року між Акціонерним Комерційним Банком "Райффайзенбанк Україна", який змінив назву на ЗАТ «ОТП Банк», а в подальшому на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та відповідачем був укладений договір іпотеки № РСNL-702/039/2006, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання за кредитним договором.
Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 63,0 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачу на підставі договору дарування від 17.09.1993 року.
Як вбачається з витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек внесено відповідний запис приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. від 11.08.2006 року.
Також згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - мається заборона на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.
Згідно витягу зі статуту АТ «ОТП Банк», рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 9 жовтня 2006 року (протокол № 40) Акціонерний Комерційний Банк "Райффайзенбанк Україна" змінив назву на ЗАТ «ОТП Банк» та рішенням загальних зборів акціонерів від 23 квітня 2009 року (протокол № 53) ЗАТ «ОТП Банк» змінив назву на ПАТ «ОТП Банк».
12 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитними договорами укладеними з ПАТ «ОТП Банк». Згідно додатку до договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором № CNL-702/039/2006 від 11.08.2006 року укладеним з ОСОБА_2 та договором іпотеки № PCNL-702/039/2006 від 11.08.2006 року укладеним з ОСОБА_1
Таким чином суд приходить до висновку, що у позивача наявне право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п. 6.2. договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення відповідачем будь-якого із зобов'язань за ст.5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України.
Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель, має право звернутись у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. Приписами ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» встановлено, що Позивач має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем або продати від свого імені, якщо це передбачено іпотечним договором, або іпотекодержатель та іпотекодавець досягли відповідної згоди шляхом укладення договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя.
Згідно п. 1.1 кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язалася повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі.
У зв'язку з порушенням умов кредитного договору та не виконання ОСОБА_2 вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором.
Отже, зазначене рішення є преюдиційним щодо переходу права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та розміру заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, згідно висновку Великої Палати від18.09.2018 року справа № 921/107/15-г/16, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Таким чином заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).
Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Згідно ст.ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно з положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателя з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Згідно з частиною 6 статті 38 зазначеного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Відтак, законодавець у спеціальній нормі матеріального права виділяє два способу встановлення ціни продажу предмету іпотеки за Рішенням суду: за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності.
Тотожні обставини були предметом розгляду Верховним Судом України в Постанові №753/930/15-ц від 16 серпня 2017 року.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом.
Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.
Вирішуючи спір в частині наявності підстав для звернення стягнення на іпотечне майно та визначенні розміру заборгованості за кредитним договором, суд виходить із того, що відповідачем порушено взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що зумовлює право кредитора на звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок погашення наявної заборгованості.
Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»(далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню цього слова, поданому в тлумачному словнику української мови.
Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.
Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться висновки, викладені в судових рішеннях у справах № 6-35023св15, № 6-482цс15.

Таким чином, враховуючи, що кредит був наданий ОСОБА_2 на споживчі цілі в доларах США, загальна площа предмету іпотеки становить 63,00 кв.м., тому до нього застосовуються положення Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішуючи питання щодо частини вимог про передання в управління позивачу предмету іпотеки на період до її реалізації шляхом надання йому права обладнати предмет іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміною замків, а також укладення договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, суд виходить з того, що позивачем не доведена необхідність вчинення таких дій, не надано доказів, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі будуть вчиняти дії, які зроблять неможливим проведення дій для реалізації іпотечного майна, а тому відмовляє у їх задоволенні.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід задовольнити, в іншій частині позовних вимог відмовити.

Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Керуючись 16, 526, 599, 624, 1050 ЦК України, ст.ст. 7, 33, 34, 35, 39, 41 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 4, 5, 13, 19, 263, 265, 272, 280-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № CNL-705/039/2006 від 11.08.2006 року у розмірі 1 138 958,87 грн. (в т.ч. 209 795,38 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35 135,54 грн. - заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам, 893 997,95 грн. - пеня) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час здійснення продажу.

В іншій частині позову відмовити.

Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, № 1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м.Харкова.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», місцезнаходження: м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д, ідентифікаційний код - 36789421.

Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1.

Третя особа: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання (перебування): АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2019 року.

Суддя -