Справа № 466/5861/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 серпня 2019 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р. Б.

при секретарі Ваврин М. М.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Третя Львівська державна нотаріальна контора, Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування заборони на відчуження об`єкта нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

19 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір довічного утримання № 4-1017, укладений 13.03.1996 між ним, ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори; скасувати заборону на відчуження об`єкта нерухомого майна від 24.02.2007, зареєстровану за № 4547002 Першою Львівською державною нотаріальною конторою, визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 18.04.1994, виданого на підставі розпорядження виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 18.04.1994 № 14-р, його дружині та йому на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2

19.06.1996 померла його дружина, ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Брюховицькою селищною радою народних депутатів 20.06.1996.

У зв`язку з сімейними обставинами та передпенсійним віком він не оформив всі належні документи на частку в спільному майні подружжя після смерті дружини, хоча фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки до дня смерті дружини вони постійно проживали і вели господарство разом.

В липні 2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу з метою оформлення документів на право власності на квартиру, а також реєстрацію права власності на квартиру у Єдиному державному реєстрі речових прав та їх обтяжень.

Проте, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.07.2019, згідно якої квартира АДРЕСА_3 ОСОБА_2 і, згідно договору довічного утримання № 4-1017 від 13.03.1996, на неї накладено заборону на відчуження.

Позивач вважає, що договір довічного утримання був укладений внаслідок помилки, оскільки ще за життя його дружини до них звернувся родич з проханням прописатися у їхній квартирі, щоб мати змогу стати на квартирну чергу та придбати автомобіль. Про відчуження квартири мови не було. Матеріального забезпечення ні він, ні його дружина не потребували, і тому укладати договір довічного утримання не було змісту. Окрім цього, з часу підписання документів, ОСОБА_4 з ними не проживав, матеріальної допомоги не надавав, не здійснював ведення спільного господарства, на похоронах дружини не був та витрат не здійснював.

Внаслідок помилкових дій як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, він може втратити не лише право власності на свою частку квартири АДРЕСА_2 , але й частку його померлої дружини, спадкоємцем за законом якої він є.

Проте, що договором довічного утримання № 4-1017 від 13.03.1996 порушено його право як власника квартири, йому стало відомо лише 04.07.2019, коли звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу з метою оформлення документів на право власності та відтак, змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з позовом, який поданий в межах строку позовної давності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримав в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні, які викладені у ній та просив задовольнити позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечив, оскільки не з`явився відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Зі згоди позивача, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-285 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У судові засідання представники третіх осіб - Третьої Львівської державної нотаріальної контори та Першої Львівської державної нотаріальної контори не з`явилися, проте від них надійшли заяви, в яких просять розглядати справу за відсутності представників.

Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження № 14-р від 18.04.1994 виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради народних депутатів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 передано у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 12-15).

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 від 18.04.1994, вищевказана квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а. с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Брюховицькою селищною радою народних депутатів 20.06.1996 (а. с. 17).

Згідно довідки № 786 від 27.06.2019, виданої виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради народних депутатів будинку АДРЕСА_6 (а. с . 19).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію № 788 від 27.06.2019, виданої виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради смт. Брюховичі м. Львова у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 зареєстровано 2 осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а. с. 16).

У зв`язку з сімейними обставинами та передпенсійним віком позивач ОСОБА_1 не оформив всі належні документи на частку в спільному майні подружжя після смерті дружини, хоча фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки до дня смерті дружини вони постійно проживали і вели господарство разом, що підтверджується довідкою № 787 від 27.06.2019, виданою виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради (а. с. 20).

Проте, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.07.2019, згідно якої квартира АДРЕСА_3 ОСОБА_2 і, згідно договору довічного утримання № 4-1017 від 13.03.1996, на неї накладено заборону на відчуження (а. с. 7-8).

Судом під час розгляду справи задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про виклик та допит свідків.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є сусідкою позивача вказала, що позивача ОСОБА_1 вона знає з 1969 року. Позивач проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дітей у них не було. Відповідач ОСОБА_2 з`явився у Брюховичах у сім`ї Снігурів 1995 року. ОСОБА_3 мала намір прописати відповідача ОСОБА_2 у своїй квартирі, що й зробила. Про договір довічного утримання ні позивач ОСОБА_1 ні його дружина ОСОБА_3 не розповідали.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка є сусідкою позивача, повідомила, що позивача вона знає з 1986 року. Позивач ОСОБА_1 проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 Ніхто матеріально не допомагав ні позивачу ні його дружині, лише за життя ОСОБА_3 до них приходили племінники, котрі навчались. Про існування договору довічного утримання їй нічого не відомо.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , яка є сусідкою позивача, вказала, що вона знає позивача з 1953 року. Позивач ОСОБА_1 проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_2 був племінником ОСОБА_3 та до її смерті проживав у сім`ї Снігурів, на той час йому було приблизно 17 років. Про договір довічного утримання між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 їй нічого не відомо. Відповідач ОСОБА_2 на похоронах тітки ОСОБА_3 не був, витрат не здійснював, після її смерті поїхав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 від АДРЕСА_9 , квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 ) перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а. с. 9).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Брюховицькою селищною радою народних депутатів 20.06.1996 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 17).

Нормою ст. 524 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у томи числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Судом також встановлено, що 13.03.1996 між позивачем ОСОБА_1 , його дружиною ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання № 4-1017, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Мельничук О. Я.

Згідно даного договору, одна сторона - позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 , що є непрацездатними особами за віком (відчужувачі), передають у приватну власність другій стороні - відповідачу ОСОБА_2 (набувачеві майна) квартиру АДРЕСА_3 , взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачам довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги (а. с.11).

Згідно ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

На підставі ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України, визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Норма ст. 229 ЦК України передбачає, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач довів ті обставини, на які він посилається як на підтвердження своїх позовних вимог, а саме те, що договір довічного утримання був укладений внаслідок помилки. Як встановлено судом з матеріалів справи та показів свідків, відповідач ОСОБА_2 взагалі не виконував умови договору довічного утримання, тобто укладення цього договору з його боку не було направлено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором. Суд вбачає підстави застосування положень ч. 5 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких договір довічного утримання № 4-1017, посвідчений 13.03.1996 державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Мельничук О. Я. та зареєстрованим в реєстрі за реєстровим № 93 є недійсним.

Відповідно до п. п. 10, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції - може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог судові витрати, відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 22 КпШС України, ст. ст. 524, 529, 549 ЦК Української РСР, ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 229, ч. ч. 1, 2 ст. 321, 755, ч. 1 ст. 756 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 76-77, 81, 259, 263-265, 273, 280-285, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір довічного утримання № 4-1017, укладений 13.03.1996 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Мельничук О. Я.

Скасувати заборону на відчуження об`єкта нерухомого майна від 24.02.2007, зареєстровану за № 4547002 Першою Львівською державною нотаріальною конторою.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер - відсутній на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_8 сплачену суму судового збору у розмірі 2350 (дві тисячі триста п`ятдесят) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03 вересня 2019 року.

Суддя Р. Б. Єзерський