ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7789/18

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/205/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Кривопиша Я.О.

за участю: представника відповідача Воронцової М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 листопада 2018 року, ухвалене в складі судді Логвіної Т.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа-Страхування»,

дата складання повного тексту: 01 грудня 2018 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір №500625446 від 20 жовтня 2017 року.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем 20 жовтня 2017 року було укладено кредитний договір №500625446, за умовами якого відповідач надав позивачу кредитні кошти в сумі 20250 грн. зі сплатою 12,99% річних. Вважає, що при укладанні кредитного договору було порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про страхування», а тому є підстави для визнання його недійсним в цілому.

Позивач зазначає, що його не було належним чином ознайомлено з умовами кредитування, оформлення договору проходило протягом півгодини, після цього позивачеві було вручено кредитний договір, який він не читаючи із-за дрібного шрифту підписав, надіючись на добросовісність працівника банку. Вважає, що відповідачем не було надано повної, всебічної, об'єктивної та добросовісної інформації про умови кредиту перед укладенням.

ОСОБА_3 вказує, що будь-якої довідки, повідомлення, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист пав споживачів» він не отримував і про що не ставив підпис, інформація про умови договору не доводилась йому і в усній формі, а він лише отримав свій примірник акцепту пропозиції про укладення угоди та Договір добровільного страхування.

Також позивач звертає увагу, що він не мав часу детально ознайомитися з кредитним договором, працівник банку не надав достовірну інформацію по умовах договору, завіривши, що всі істотні умови договору роз'яснені позивачу та спонукав до підписання договору швидше. Позивач же не мав часу прочитати кредитний договір та не міг це зробити фізично, так як текст дуже дрібний.

Позивач не погоджується з умовами договору про оплату комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, яка складає 650 грн. Зазначає, що незаконність стягнення банком супутніх платежів (комісій за обслуговування кредитної заборгованості) встановлена і в Постанові Верховного Суду України по справі №6-1743цс16 від 16 листопада 2016 року.

Крім того, позивач не погоджується з умовами договору про добровільне страхування фінансових ризиків, який був ним укладений з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування», оскільки прямого обов'язку щодо такого страхування відповідно до ст.7 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством не встановлено. Однак, при укладенні кредитного договору позивачу пояснили в банку, що якщо він не погоджується на послуги з добровільного страхування, кредит не отримає. Вважає дані умови несправедливими.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність умов кредитного договору нормам встановленим ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, зазначає, що у відповідності до п.2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банк не повідомив позивача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а суд не перевірив, чи дійсно доводилась така інформація у вигляді довідки чи іншого належного документу, а послався тільки на те, що позивач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом на Анкеті-Заяві. Тому позивач вважає, що недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону є підставою згідно ст.215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним.

ОСОБА_3 звертає увагу, що кредитний договір не відповідає нормам, встановленим ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема умовами кредиту встановлено комісійна винагорода банку за обслуговування кредиту в сумі 650 грн. щомісячно, що є незаконним.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що при підписанні кредитного договору, який був типовим, йому пояснили, що у разі непогодження з договором добровільного страхування, кредит він не отримає, хоча начебто повідомлений про те, що кредит отримає і без укладення договору страхування, але насправді через дрібний шрифт тексту заяви, швидкоплинність (всі пояснення робилися працівниками банку поспіхом та абияк) процедури розгляду пропозиції та її підписання стали на заваді адекватному, виваженому прийняттю ним рішення при підписання пропозиції. Тому вважає умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією несправедливими, оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Крім цього вказує що, спірні положення кредитного договору є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність, якими забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов'язаної особи банку, як обов'язкову умову надання банківських послуг.

У наданий судом строк ПАТ «Альфа-Банк» відзив на апеляційну скаргу не подало.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ «Альфа-Банк» - адвоката Воронцову М.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що перед укладанням кредитного договору позивача було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту, що включає в себе комісійні винагороди за надання виписок/управління кредитом; позивач знав про вищевказані договірні умови і свідомо погоджувався з ними, про що свідчать п.4 відповідно до якого останній був ознайомлений як з умовами кредитування в повному обсязі, так і з сукупною вартістю кредиту, яка включає в себе комісійні винагороди за надання виписок/ управлінні кредитом; позичальник погодився на ці умови та сплачував їх добровільно протягом певного часу; позивач не скористався своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про наданні споживчого кредиту без пояснення причин; позивачем не надано належних та допустимих доказів, які би свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству та волевиявленню сторін.

З висновком районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 погоджується і апеляційний суд, однак вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію ОСОБА_3 на укладення Угоди про надання кредиту №500625446. Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Сума кредиту - 20250 грн. під 12,99 річних, тип ставки - фіксована, строком на 36 місяців (а.с.8).

Пунктом 1 пропозиції визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода для банка, а саме: (а)за надання кредиту 0 грн.; (б) за обслуговування кредиту - 650 грн., що становить 0% від суми кредиту, щомісячно. Також у пропозиції зазначено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, які є невід'ємною частиною договору та вказані на сайті www.alfabank.com.ua.

У пункті 2 визначено дату повернення кредиту - 23 жовтня 2020 року та вказано рахунок для сплати заборгованості.

Пунктом 3 пропозиції визначено, що кредит надається позичальнику для власник потреб у розмірі 20000 грн., який надається шляхом переказу коштів на рахунку ОСОБА_3, який відкритий в ПАТ «Альфа Банк»; для оплати страхового платежу в розмірі 250 грн. згідно з умовами договору добровільного страхування фінансових ризиків з програмою «Альфа-Сервіс»; для оплати комісійної винагороди банку за надання кредиту у відсотках, що вказана в цьому акцепті на укладення угоди.

У пункті 4 акцепту визначено, що позичальник перед укладенням угоди у письмовій формі ознайомлений зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту, з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ. Зазначено, що в Додатку №1, який є невід'ємною частиною угоди, визначаються складові загальної вартості кредиту; графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування; суми комісійної винагороди та інші платежі за угодою.

Відповідно до п.6 договору, угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання Банком Акцепту та надання Кредиту відповідно до умов Угоди до Договору.

Як вбачається з Додатку №1 до договору встановлено порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором, а саме: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інші платежі здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та терміни, визначених цим договором. В додатку зазначено, що ОСОБА_3 отримає кредит у розмірі 20000 грн., сума кредиту 20250 грн., на 36 місяців, фіксована відсоткова ставка 12,99%, комісія за розрахунково-касове обслуговування 650 грн. щомісяця, комісія за надання кредиту - 250 грн. Також зазначено, що підпис позичальника на цьому договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування та наявний сам підпис позичальника.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про споживче кредитування».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов'язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором, а пунктом 4 зазначеної статті визначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит, що фактично передбачає безоплатне обслуговування кредиту.

Положення п.3 кредитного договору про сплату страхового платежу є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність, якими забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов'язаної особи банку, як обов'язкову умову надання банківських послуг, а також Закону Про споживче кредитування, оскільки договір страхування не є послугою у сфері споживчого кредитування, та обмежують право позивача на укладення договорів страхування у добровільному порядку з обраною страховою компанією на погоджених умовах.

Зокрема, згідно договору добровільного страхування фінансових ризиків від 201.10.2017 року (а.с.9) страховим випадком є збитки, пов'язані з пошуком втраченого Виробу, витрат з метою заміни паспорта громадянина України та паспорта для виїзду за кордон, свідоцтва про реєстрацію ТЗ, посвідчення водія, пошкодження вхідних дверей та інше. З умов вказаного договору вбачається, що позивач повинен сплачувати страховий платіж з кредитних коштів на страхові послуги, не пов'язані з отриманням споживчого кредиту.

Разом з тим, позивач не оспорює дійсність договору добровільного страхування фінансових ризиків від 201.10.2017 року і за таких обставин вимога про визнання недійсним кредитного договору не може бути задоволена з підстав укладення договору страхування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги, що умовами спірного договору передбачено сплату комісійних винагород банку та конкретно не визначено, які саме послуги за вказані винагороди надаються споживачу і чи з урахуванням зазначеного ці положення кредитного договору не обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими Законом «Про споживче кредитування». При цьому банк нарахував, а позивач сплачував комісію за послуги банку, що супроводжують кредит і фактично не є належною послугою в розумінні законодавства про захист прав споживача.

Тобто, пункт 1 Кредитного договору №500625446 від 20 жовтня 2017 року який передбачає комісійну винагороду для Банку за обслуговування кредиту 650 грн., що становить 0% від суми кредиту щомісячно, в силу Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемним.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, укладеного з ПАТ «Альфа-Банк». Про застосування наслідків нікчемного правочину ОСОБА_3 не звертався ні до суду, ні до банку.

З огляду на те, що до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 районний суд дійшов з помилкових мотивів, рішення Деснянського суду м.Чернігова від 21 листопада 2018 року підлягає зміні в частині мотивів відмови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 листопада 2018 року змінити в частині мотивів відмови у позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2019

Головуючий: Судді: