Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 442/8733/13-ц

провадження № 61-30163св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_12, ОСОБА_2,

представники ОСОБА_2: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

третя особа-1- Дрогобицька міська рада Львівської області,

представник третьої особи-1 - ОСОБА_10,

тертя особа-2 - відділ Держземагентства в м. Дрогобич

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у складі судді Гарасимків Л. І. від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О. від 27 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2013 року ОСОБА_12 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позов мотивований тим, що їм на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду від 31 травня 1995 року за № 131-р, та свідоцтва про право власності на спадщину від 28 вересня 1999 року № 1-2620 належить квартира АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_7 є власником будинку АДРЕСА_3. Вказані будинки розміщені на одній земельній ділянці, яка знаходиться у спільному користуванні.

Посилаючись на те, що вони не дійшли добровільної згоди щодо визначення порядку користування цією земельною ділянкою, та уточнивши позовні вимоги після проведення судово-будівельної експертизи, просили визначити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільному користуванні двох житлових будинків АДРЕСА_4, у відповідності до визначеного варіантом № 1 додатку № 1 до висновку судово-будівельно-технічної експертизи № 410/16.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року позов задоволено. Визначено порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільному користуванні двох житлових будинків АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3, у відповідності до визначеного варіантом № 1 додатку № 1 до висновку судово-будівельно-технічної експертизи № 410/16.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що рішенням Дрогобицького виконавчого комітету міської Ради від 22 березня 1991 року № 88 надано в користування мешканцям будинків АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 одну земельну ділянку площею 990 кв. м, а тому враховуючи, що виділити в окреме користування як позивачам так і відповідачу частину земельної ділянки з окремим заїздом /входом з вулиці неможливо, і між сторонами добровільно не обрано один із запропонованих експертом варіантів згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 410/16, суд дійшов висновку про визначення порядку користування спірною земельною ділянкою у відповідності до визначеного варіантом № 1 додатку № 1 цього висновку порядку.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

У грудні 2017 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що позивачами не зареєстровано право приватної власності на будинок АДРЕСА_5, а вони є власниками квартири АДРЕСА_7 у вказаному будинку; при цьому ними не надано доказів в підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка площею 990 кв. м винесена в натурі (на місцевості) і за позивачами зареєстровано на цю ділянку право користування. Зазначала, що однієї земельної ділянки не було сформовано і є дві земельні ділянки розміром 295 кв. м і 695 кв. м відповідно, тобто два окремих об'єкта нерухомого майна, а тому у судів були відсутні правові підстави для встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 990 кв. м.

Позивачі не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду від 31 травня 1995 року за № 131-р, та свідоцтва про право власності на спадщину від 28 вересня 1999 року № 1-2620, позивачам на праві спільної (сумісної) власності належить квартира АДРЕСА_1, загальною площею 95,9 кв. м.

ОСОБА_7 належить на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_8 загальною площею 85,1 кв. м.

Згідно плану земельної ділянки, складеного Дрогобицьким міським бюро технічної інвентаризації 12 листопада 1970 року, земельна ділянка, розташована біля житлового будинку по АДРЕСА_9 у м. Дрогобич Львівської області, мала загальну площу 295 кв. м.

Згідно плану земельної ділянки, складеного Дрогобицьким міським бюро технічної інвентаризації 23 листопада 1970 року, земельна ділянка, розташована біля житлового будинку по АДРЕСА_10 мала загальну площу 907 кв. м.

Рішенням Дрогобицького виконавчого комітету міської Ради від 22 березня 1991 року № 88 «Про наведення порядку в землекористуванні при будинках АДРЕСА_5 та АДРЕСА_11 з метою узаконення для мешканців будинку АДРЕСА_12 виходу (виїзду) на вулицю з однієї сторони та до надвірних будівель, якими користуються мешканці будинку АДРЕСА_13, виконком міської Ради народних депутатів визнав будинки по АДРЕСА_14 та АДРЕСА_12 такими, що знаходяться на одній земельній ділянці, яку не може бути розділено на дві відокремлені ділянки з самостійними виходами на вулицю та залишено загальну площу 990 кв. м. Доведено до відома гр. ОСОБА_11, який оформив у нотаріальному порядку договір із міськвиконкомом про придбання житлового будинку АДРЕСА_15 (договір від 02 березня 1990 року за реєстровим № 564, оформлений І Дрогобицькою держнотаріальною конторою), що в майбутньому цей договір повинен бути замінений на свідоцтво про право власності на частину будинковолодіння у зв'язку з неможливістю виключення будинку АДРЕСА_12 з складу одного будинковолодіння.

Як вбачається з відповіді обласного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 12 червня 1991 року № К-125, у зв'язку з відсутністю необхідних умов для відділення будинку АДРЕСА_15 із складу будинковолодіння з окремою самостійною земельною ділянкою, Дрогобицька міська рада вирішила вважати будинки АДРЕСА_16 одним домоволодінням. Присадибна земельна ділянка площею 990 кв. м буде знаходиться в загальному користуванні власників згаданого будинковолодіння.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що земельна ділянка площею 1000 кв. м знаходиться у спільному користуванні власників двох житлових будинків АДРЕСА_17 та АДРЕСА_18

Частинами третьою, четвертою статті 89 ЗК України 2002 року визначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

За приписами статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку; співвласників багатоквартирного будинку (частина друга статті 89 ЗК України 2002 року).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Тлумачення наведених норм закону надає підстави для висновку, що порядок користування земельною ділянкою, виділ окремої частки з неї тощо визначається відповідно до часток кожного з співвласників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, або з урахуванням належної йому частки із складу земельної ділянки, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними.

Наведені норми закону надають підстави для висновку, що визнавати порядок користування земельною ділянкою з врахування порядку, який склався між співвласниками будинку або з врахуванням їх часток у будинку, який належить сторонам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, можливо тільки для співвласників будинку, який розташований на земельній ділянці, та співвласників земельної ділянки. Визначення порядку користування земельною ділянкою для суміжних землекористувачів не відповідає зазначеним приписам закону.

Судами попередніх інстанцій не враховано, що сторонам на праві власності належать два окремі житлові будинки АДРЕСА_17 та АДРЕСА_19, для користування та обслуговування яких було закріплено окремі земельні ділянки зазначеної вище площі, тобто вони не є співвласниками одного будинку та, відповідно, однієї земельної ділянки.

Також судами не враховано, що на виконання рішення Дрогобицького виконавчого комітету міської Ради від 22 березня 1991 року № 88 землевпорядними організаціями межі загальної земельної ділянки площею 990 кв. м в натурі (на місцевості) не встановлювалися та сторонами не надано доказів реєстрації права користування цією земельною ділянкою, як і не надано доказів виконання вказаного рішення міської Ради щодо отримання свідоцтва про право власності на частину будинковолодіння, а відтак щодо зміни правового режиму власності.

Таким чином, судами попередніх інстанцій належним чином не перевірені доводи відповідача щодо його права власності на окремий будинок, щодо правовстановлюючих документів, відповідно до яких він не є з позивачами співвласником будинку та земельної ділянки, а відтак висновки суду про можливість визначення порядку користування земельною ділянкою є передчасним, та такими, що не узгоджуються з приписами статті 88 ЗК України.

Крім того суди визначили сторонам порядок користування земельною ділянкою площею 1000 кв. м, а не 990 кв. м, тобто у розмірі, більшому ніж встановлено рішенням Дрогобицького виконавчого комітету міської Ради від 22 березня 1991 року № 88, а також за відсутності належних документів, які б посвідчували право користування земельною ділянкою саме такої площі, а також при відсутності доказів формування однієї земельної ділянки вказаної площі для двох окремих будинків.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.

Відповідно до підпункту третього частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило