Дата документу 29.01.2019 Справа № 335/4416/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4416/18 Провадження №22-ц/807/716/19
Головуючий в 1-й інстанції Рибалко Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 23.10.2018 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся з позовом про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, яка була в процесі розгляду уточнена. В позові зазначає, що він з 01.06.1982 року по 13.06.2012 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником якого наразі є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». На момент звільнення виплата заробітної плати у повному обсязі йому здійснена не була. Остаточний розрахунок у сумі 25702,82 грн. (без вирахування податків) було здійснено 26.02.2018 року на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.09.2017 року у справі №335/4431/17, що набрало законної сили 13.12.2017 року. За період затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012 року по 25.02.2018 року, на думку позивача, відповідач має виплатити йому середній заробіток згідно із ст. 117 КЗпП у розмірі 479 865,10 грн., розрахований позивачем із суми середньоденного заробітку 335 грн. 37 коп. за 1430 робочих дні затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст. 34 Закону України «Про оплату праці» позивач вважає, що відповідач повинен компенсувати йому втрату частини доходу у розмірі 27394,58 грн., розраховані позивачем виходячи з розміру заборгованості по заробітній платі 25702,82 грн. з вирахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору та із застосуванням коефіцієнту 1,324 обчисленого із індексів інфляції з липня 2012 року по січень 2018 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», , на користь ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012 року по 25.02.2018 року включно у сумі 479 865 грн. 10 коп. без урахування обовязкових платежів та податків. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», , на користь ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, компенсацію втрати частини доходу у звязку із порушенням строку їх виплати у сумі 27 394 грн. 58 коп. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», , на користь ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 5072 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем у справі не дотримано строку позовної давності, передбаченого ст.233 КЗпП України, для звернення до суду. Не доведеним є факт затримки в оплаті належних при звільнені позивача сум з вини відповідача. Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в звязку істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.09.2017 року у справі за № 335/4431/17, що набрало законної сили 13.12.2017 року, було встановлено, що при звільнені ОСОБА_5 13.06.2012 року відповідачем у день звільнення не були виплачені усі суми, що належали йому від підприємства, зокрема, не виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки у сумі 25702,82 грн. (без вирахування податків).

Остаточний розрахунок на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.09.2017 року у сумі 25702,82 грн. було здійснено 26.02.2018 року шляхом перерахування на банківський рахунок, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 02.04.2018 року №ТНSFRPF6T3KBNFU.

Із позовом ОСОБА_5 до суду звернувся 19.04.2018 року, тобто у межах трьохмісячного строку звернення до суду, тому доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними.

За період затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012 року по 25.02.2018 року кількість робочих днів становить 1430 робочих днів. Довідкою ПАТ «Українська залізниця», що була надана на адвокатській запит разом із листом відповідача від 11.04.2018 року №615 підтверджується, що розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_5 за два місяці, що передують місяцю звільнення складає 335,57 грн. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі. Розмір середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку суд визначає у сумі 479865,10 грн. (середньоденний заробіток 335,57 грн.*1430 робочих днів за період з 13.06.2012 року по 25.02.2018 року).

Суд не вбачав підстав для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки первинний позов позивача судом було задоволено повністю, стягнуто заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 25702,82 грн., і розмір заборгованості значно більший від його середнього заробітку (розміру заробітної плати). Сума заборгованості по заробітній платі за рішенням суду була виплачена ОСОБА_5 без вираховування податків, у звязку із чим розмір компенсації повинен розраховуватися з суми 20690,77 грн. (сума 25702,82 грн. за вирахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб та військового збору 1,5%) та із застосуванням коефіцієнту 1,324 обчисленого із індексів інфляції з липня 2012 року по січень 2018 року, який застосовується до заборгованості по заробітній платі, яка виникла в червні 2012 року, та виплачена в лютому 2018 року. У такому разі розмір компенсації становить 27394,58 грн. (20690,77 * 1,324).

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці" передбачені порядок та умови виплати заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України).

Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто право у працівника на отримання такої виплати виникає за наявності складу порушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вини роботодавця у затримці розрахунку при його звільненні.

При цьому, вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія.

Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

За положеннями ст. 27 Закону України "Про оплату праці", п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядку), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

При цьому, згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В даній справі відсутні підстави передбачені законодавством для обчислення середнього заробітку виходячи з кількості календарних днів, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки фактичний розрахунок відбувся саме 26.02.2018 року, з відповідача відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, компенсація втрати частини заробітку.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про не виплату відповідачем ПАТ "Українська залізниця" позивачу при звільненні належних сум, про невиконання вчасно рішення суду від 12.09.2017 року, тому відповідно до ст.117 КЗпП України стягнув суму середнього заробітку за весь період затримки та компенсацію за нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно розяснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Судом встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений лише 26.02.2018 року. Із позовом ОСОБА_5 звернувся 19.04.2018 року, тобто із дотриманням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

У звязку із вищевказаним не ґрунтуються на вимогах закону та суперечить розясненням, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" й доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з вказаними вимогами.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд першої інстанції розглянувши справу, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати складає 27394 грн. 58 коп.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Позиція суду першої інстанції відповідає і аналогічній позиції викладеній в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в аналогічній справі № 337/3085/16-ц, провадження № 61-14890св18 від 19 вересня 2018 року.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 30 січня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

ОСОБА_2

ОСОБА_3