ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3488/19
"23" січня 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Коренюк А.М.
при секретарі Козін Є.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, треті особи: Міністерство оборони України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України про зобов`язання видати ордер на житлове приміщення, суд
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, треті особи: Міністерство оборони України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України про зобов`язання видати ордер на житлове приміщення. Мотивуючи свої вимоги тим, що він з 01 серпня 1987 року по 11 жовтня 2010 року проходив службу в Збройних Силах України, а Наказом Міністра оборони України від 11 жовтня 2010 року № 1080 його полковника, заступника начальника фінансово-економічного управління Командування сил підтримки Збройних Сил України звільнено з війської служби у зв`язку з проведенням організаційних заходів (у зв`язку із ліквідацією Командування сил підтримки Збройних Сил України) та направлено на військовий облік до Дарницького районного у м. Києві віськового комісаріату із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок Міністерства оборони України. 24 липня 2003 року за рішенням начальника Національної академії оборони України він разом із сім`єю у складі 4 (чотирьох) осіб був заселений на підставі Листа заселення у кімнату АДРЕСА_1 . Наразі відповідачем ставиться питання про його виселення як особи, яка на безпідставній основі проживає у кімнаті гуртожитку, вважаючи, що оскільки йому та його сім`ї ордер на житло не видавався, тому він був заселений й наразі проживає без правової підстави. Проте, на йому думку, оскільки він разом зі своєю родиною проживав й наразі проживає у наданому йому відповідачем житловому приміщенні з 2003 року, тобто на час звернення до суду з вимогою про виселення, майже 14 років, іншого житла не має, був заселений до житла на на підставі Листа заселення у вказану кімнату гуртожитку Національною академією оборони України від 24 липня 2003 року, зважаючи на статус будівлі, який станом на його заселення гуртожитком не був, та його набуття лише 27 вересня 2007 року, просить поновити його порушене житлове право -зобов`язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського, видати йому ордер на жилу площу в гуртожитку на його сім`ю у складі 4 (чотирьох) осіб кімнату № НОМЕР_1 , що в корпусі АДРЕСА_2 , як особі, яка заселена на підставі Листа заселення у вказану кімнату гуртожитку Національною академією оборони України від 24 липня 2003 року.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 , діючий на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14 серпняя 2017 року (а.с.105), позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 , діючий на підставі довіреності від 03 січня 2019 року (а.с.120), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог.
Представник третьої особи Сулима І.В., діюча на підставі довіреності від 15 січня 2019 року (а.с.119), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, третю особу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року «Про реорганізацію Національної академії оборони України» відповідач є правонаступником Націоналньої академії оборони України.
Так, відповідно до розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 27 вересня 2007 року № 986 (із змінами, внесеним розпорядженням від 25 серпня 2010 року № 517), штатного розкладу гуртожитку, дозволу санітарно - епідеміологічної служби, акту технічного стану, акту прийому (передачі) будівлі і території військового містечка 147 від 02 серпня 2003 року, довідки Київського КЕУ Міністерства оборони України від 25 січня 2008 року № 303 / 25 / 1 - 12, спірна будівля є гуртожитком та перебуває на балансі Національної академії оборони України, а на сьогодні - Національного університету оборони України імені ІванаЧерняховського.
Згідно Витягу з Наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 14 березня 2003 року № 62 майора ОСОБА_1 начальника групи (військово-економічного аналізу) відділу фінансового планування та фінансування фінансово-економічного управління командування Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України призначено начальником групи (грошового забезпечення військовослужбовців, праці та заробітної плати працівників) 27 управління (по фінансуванню військових частин та установ центрального підпорядкування), ВОС-3101012.
З матеріалів справи убачається, що 03 червня 2003 року начальник Головного фінансово-економічного управління Міністерства оборони України до Начальника Національної академії оборони України з проханням про виділення тимчасового житла для сім`ї майора ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження служби з Головного командування ВПС ЗС України до Головного фінансово-економічного управління Міністерства оборони України.
Відповідно до виданого Начальником Національної академії оборони України ОСОБА_4 листа-заселення від 24 липня 2003 року підполковнику ОСОБА_1 дозволено заселення в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 , склад сім`ї - 4 особи (а.с. 18).
На підставі вищезазначеного листа заселення позивач разом зі своєю сім`єю у складі чотирьох осіб вселились у спірне приміщення у липні 2003 року, й наразі користуються кімнатою й наданими житлово-комунальними послугами, що підтверджується щомісячними платіжними квитанціями, іншого житла не мають.
Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР та Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.
Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті міських (крім міст Києва та Севастополя), районних у містах рад, районних у місті Києві та Севастополі державних адміністрацій.
Норми ч. 2 ст. 128 ЖК України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
Стаття 129 ЖК України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення.
Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
В матеріалах справи міститься копії попередження Національного університету оборони України № 476/80/2087 від 17 лютого 2011 року та від 13 лютого 2017 року № 437/71/113 про звільнення позивачем житлового приміщення.
Відповідно до довідки Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 25 січня 2008 року будівлі військових містечок, зокрема, військове містечко № НОМЕР_2 будівля 230 знаходиться на балансі академії та обліковується в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні як гуртожитки.
Разом з тим, у листі начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського від 02 жовтня 2017 року № 182/4101 зазначено, що відомості про перебування гуртожитку № 3/230 на балансі Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в університеті відсутні. Вказані приміщення у серпні 2001 року були переобладнані із штабу (нежитлові приміщення) у гуртожиток і на підставі розпорядження начальника ГКЕУ МОУ № 144/1/4/3050 від 23 жовтня 2001 передані від Військового гуманітарного інституту Національної академії оборони України до НАОУ як правонаступнику. Технічні паспорти на зазначені будівлі на цей час перебувають у процесі виготовлення.
Окрім того, згідно відомостей Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 лютого 2018 року зареєстровано право власності на об`єкт житлової нерухомості державної форми власності Гуртожиток (літера «А») на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 лютого 2018 року та Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, виданого 22 січня 2018 року, власник - Держава Україна в особі Міністерства оборони України.
Таким чином, виходячи з наведених обставин, суд приходить до висновку, що станом на час вселення в гуртожиток позивача, тобто станом на липень 2003 року, житлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , - не мала статусу гуртожитку та не була зареєстрована як гуртожиток відповідно до вимог чинного законодавства.
Окрім того, на час вселення до спірного приміщення позивач був офіцером Збройних Сил України та відповідно до Наказу Міністра оборони України від 14 березня 2003 року № 62 в порядку просування по службі призначений на посаду у військовому гарнізоні в м. Києві, де і проходив службу у Головному фінансово-економічному управлінні Міністерства оборони України.
Житлове приміщення позвачу було надано у зв`язку із зверненням начальника Головного фінансово-економічного управління Міністерства оборони України генерал-лейтенанта Тобубко В.Б.
Згідно абзацу 1 пункту 5.1 Інструкції № 737 гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та офіцерського складу під час навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України або проходження ними військової служби».
Матеріалами справи установлено, що позивач перебував на квартирному обліку з 01 серпня 1992 року, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового одержання житла з 12 травня 2005 року та позачергового одержання житла з 11 жовтня 2010 року.
Суд встановив, що вселення позивача у кімнату відбулось як військовослужбовця Збройних Сил України, який проходив службу в Головному фінансово-економічному управлінні Міністерства оборони України, відповідно до листа заселення, виданого Начальником Національної академії оборони України генерал-полковником ОСОБА_5 , на час вселення позивача та його сім`ї діяв правомірно та дій щодо вселення в гуртожиток без дозволу підприємства-роботодавця чи певного уповноваженого ним органу не вчиняв.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).
З матеріалів справи убачається, що позивач разом зі своєю родиною проживав та проживає у наданому йому житловому приміщенні з 2003 року, понад 14 років, що у розумінні статті 8 Конвенції є триваючим зв`язком особи з конкретним місцем постійного проживання та достатньою підставою для того, щоб уважати таке житло належним позивачу.
Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року, яким позов Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до позивачата членів його сім`ї, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення з гуртожитку, - скасувано й у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.
Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.
Таким чином, суд, установивши, що позивач разом з сім`єю в кількості чотирьох осіб вселився до кімнати 26 за адресою: АДРЕСА_5 , - з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувався та користується цим житлом - протягом 14 років, перебуває на квартирному обліку та станом на час вселення був військовослужбовцем, який проходив службу у Збройних Силах України, дійшлов висновку, що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, й з урахуванням ненадання відповідачем з часу набуття будівлі статусу гуртожитку ордеру на жилу площу в гуртожитку на його сім`ю у складі 4 (чотирьох) осіб кімнату № 26, що в корпусі № 1 будинку АДРЕСА_6 , як особі, яка заселена на підставі Листа заселення у вказану кімнату гуртожитку Національною академією оборони України від 24 липня 2003 року, є неправомірним, та підлягає судовому захисту цим рішенням, на підставі вимог позивача, які згідно висновків суду є уцілому обгрутованими та доведеними.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України.
Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).
Зважаючи на те, що позвач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даною вимогою відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
На підставі вищевикладеного, ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 року № 84, ч.1 п. 10 Примірного положення про гуртожитки, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, треті особи: Міністерство оборони України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України про зобов`язання видати ордер на житлове приміщення, - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів для рішень і 15 календарних днів для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами через суд першої інстанції.

Суддя: Коренюк А.М.