Справа № 464/1302/19 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/2547/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Львів

Справа № 464/1302/19

Провадження № 22-ц/811/2547/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандра М.М.

секретар Симець В.І.

за участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 червня 2019 року у складі судді Тімченко О.В.

у справі

за заявою ОСОБА_1 , заінтерасована особа ОСОБА_2 про продовження обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження з заявою, в якій просила продовжити обмежувальний припис на строк шість місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 як заборона останньому перебувати в місці спільного проживання (перебування) з нею, а саме у квартирі АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди їй у користуванні даною квартирою, зобов`язавши ОСОБА_2 покинути приміщення вказаної квартири та заборонити останньому наближатися на відстань 300 м до місця проживання.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що при ухваленні вказаного рішення суд не в повній мірі оцінив доводи, викладені у поданій нею заяві та надані усні пояснення в ході судового засідання. А відтак не оцінив усіх ризиків, які можуть настати у зв`язку з відмовою в задоволенні заяви.

Зокрема, судом не були враховані висновки Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року (справа № 464/1302/190), а саме:

- матеріалами справи достеменно встановлено вчинення протягом тривалого часу заінтересованою особою домашнього насильства у формі психологічного насильства стосовно заявниці;

-колегія суддів вважає, що вказані докази в своїй сукупності підтверджують факт тривалого психологічного насильства в сім`ї та хоч окремі епізоди насильства і не досягали такого рівня, що свідчив про необхідність притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності (окрім 14.12.2018 року), однак, зважаючи на неодноразовість вчинення протиправної поведінки; її до певної міри систематичність, а також збільшення загрози насильницьких дій, що в своїх останніх проявах підпадає, також, під ознаки адміністративного правопорушення, - суд вважає, що вказані докази, а, також, пояснення заявниці, якою такі докази більш деталізовано, свідчать про те, що вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства в сім`ї щодо заявниці має місце тривалий час, а, також, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи апеляційним судом слід вважати існували та існують і надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_2 , а також можливої ескалації такого насильства.

За два місяці дії обмежувального припису та і після закінчення цього терміну заінтересована особа і не думав компенсувати матеріальні збитки, завдані їй14.12.2018 року, або замінити вибиті ним двері, що знову ж таки свідчить про не усвідомлення своєї протиправної поведінки.

Вказує, що згідно Конституції України вона має право на житло, яке і реалізовує у належній їй на праві приватної власності квартирі. Заінтересована особа зареєстрована за іншою адресою, де і може реалізовувати своє право на житло, тобто винесення чи продовження обмежувального припису жодним чином не порушує прав заінтересованої особи, а лише являється заходом забезпечення її безпеки та психологічного комфорту, і жодним чином не може вирішити житловий спір між учасниками справи.

Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження з заявою, в якій просила продовжити обмежувальний припис на строк шість місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 як заборона останньому перебувати в місці спільного проживання (перебування) з нею, а саме у квартирі АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди їй у користуванні даною квартирою, зобов`язавши ОСОБА_2 покинути приміщення вказаної квартири та заборонити останньому наближатися на відстань 300 м до місця проживання.

Заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом із нею в квартирі зареєстрована її мати, сестра та племінниця. З 2017 сестра почала спільно проживати з ОСОБА_2 в її квартири. Спочатку їх спільного проживання в квартирі ОСОБА_2 поводився пристойно, але з часом коли дізнався, що вона є одноосібним власником квартири почав погрожувати їй та матері, чинити перешкоди у користуванні житлом, шантажувати їх, що забере племінницю з дому та чинить інший психологічний тиск. Такі дії з його боку супроводжувались погрозами про те, що він змусить її поділити квартиру з сестрою. Внаслідок чого її сестра під впливом ОСОБА_2 почала поводитись різко та чинити на неї з матір`ю тиск, перешкоджати в користуванні квартирою. Вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення, після чого останній перейшов до більш агресивних дій. Після одруження з її сестрою заявляє, що не збирається покидати квартиру, приходить часто в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє сварки, ламає техніку, меблі, вдирається до кімнати її матері або до неї та залякує їх, погрожує. На підтвердження такої поведінки складено протокол про адміністративне правопорушення від 25.01.2019, щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. У зв`язку із тим, що вона не може почуватися себе безпечно у своїй квартирі, оскільки зазнає постійного психологічного тиску шляхом погроз та утиску її прав з боку ОСОБА_2 .

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі обмежувального припису.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року було постановлено видати обмежувальний припис, яким визначено такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 : заборонено перебувати в місці спільного проживання (перебування) з заявником, а саме у квартирі АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди заявнику у користуванні даною квартирою, зобов`язавши заінтересовану особу покинути приміщення вказаної квартири; заборонено наближатися на відстань 300 м до місця проживання заявника та роботи, - зі строком його дії 2 місяці.

Відмовляючи в задоволення заяви про продовження обмежувального припису, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у суду відсутні підстави припускати настання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, оскільки ні заявником ні її представником доказів домашнього насильства у розумінні ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» після 24.04.2019 року з боку заінтересованої особи не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.14 ч.1 ст. 1 14 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Як встановлено в ході розгляду заяви та підтверджується поясненнями ОСОБА_1 , з 24 квітня 2019 року і по день розгляду справи судом після видачі Львівським апеляційним судом обмежувального припису із визначенням відповідних заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , останній з належної їй квартири пішов, більше там не з`являвся, жодних дій, в тому числі протиправних, не вчиняв, винесеного припису не порушував; тому вона не мала жодних підстав для звернення в органи, зокрема і національної поліції.

Вказані обставини підтверджено заявником ОСОБА_1 і в суді апеляційної інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами існує спір щодо усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою шляхом виселення, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї.

Однак, беззаперечних доказів на підтвердження чинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявником до суду не надано, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису відсутні.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальност не притягався, справу про притягнення його до адміністративної відповідальності повернуто в Сихівський ВП ГУ НП у Львівській області відповідно до постанови Сихівського районного суду м.Львова від 01.03.2019 року (а.с. 29).

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, яі мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді