Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 607/2790/15-ц

провадження № 61-18046св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року у складі суддів: Сташківа Б. І., Костіва О. З., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про визнання права забудовника на 1/2 частину будинку.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 25 листопада 1979 року по 24 лютого 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторони за спільні кошти побудували житловий будинок та господарські будівлі на земельній ділянці, яка виділена відповідачу під будівництво житлового будинку згідно рішення Драганівської сільської ради № 7 від 20 лютого 1989 року. Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати у спільному будинку. Однак, відповідач почав виганяти ОСОБА_4 з будинку. Позивач вважала будівництво житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Оскільки відповідач відмовляється здавати будинок в експлуатацію, ОСОБА_4 просила визнати за нею право забудовника на 1/2 частину будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 та право на здачу вказаного будинку в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів на будинок.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2016 року в складі судді: Дзюбич В. Л. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано документів, які б підтверджували факт законного будівництва спірного будинковолодіння, оскільки Підгороднянською сільськю радою Тернопільського району відмінено рішення № 150 від 26 жовтня 2006 року, яким було передано ОСОБА_5 безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивач не надав доказів, що на час ухвалення рішення у справі, у встановленому законодавством порядку отримав право на використання земельної ділянки для спорудження об'єктів житлового будівництва, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 серпня 2016 року скасовано та позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право забудовника на 1/2 частини об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право на здачу об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в експлуатацію та отримання правостановлюючих документів на вказаний будинок.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу, за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Ступінь готовності житлового будинку складає 100 %, що не заперечується сторонами. На будинок складений технічний паспорт, що свідчить про його безпосередню готовність та можливість здачі в експлуатацію. Будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак до експлуатації не приймається і право власності на нього не оформляється, оскільки цього не бажає відповідач ОСОБА_5

У березні 2017 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, щопозивач, вимагаючи визнати за нею право забудовника на частку будинку, невірно вибрала спосіб захисту цивільних прав та інтересів, оскільки такого поняття, як «забудовник» чи «права забудовника» чинним законодавством України не передбачено. У зв'язку із неможливістю оформлення земельної ділянки рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району № 150 від 26 жовтня 2006 року про передачу ОСОБА_5 у власність земельної ділянки загальною площею 0,25 га скасовано рішенням Підгороднянської сільської ради Тернопільського району № 60 від 19 лютого 2016 року, яким лише дано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. ОСОБА_5 не має змоги виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок на місцевості, а відповідно не може стати їх власником і не набув статусу замовника щодо будинку. Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами був збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, збудований без відповідних документів, які давали право виконувати будівельні роботи та належним чином затвердженого проекту, збудований у невідповідності до проекту, то даний будинок вважається самочинним будівництвом, відповідно відповідач не набув на нього будь-яких прав, які в свою чергу не можуть бути предметом поділу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (у редакції, чинній на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Апеляційний суд встановив, що рішенням № 7 від 20 лютого 1989 року Драганівської сільської ради відповідачу було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку за рахунок земель «Обплемоб'єднання» у с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області по АДРЕСА_1. Рішення про погодження, щодо виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку ОСОБА_5 було прийнято на підставі наказу Тернопільського обласного племоб'єднання від 01 лютого 1989 року за № 13. Станом на 01 березня 1989 року ОСОБА_5 , ОСОБА_4, дочки: ОСОБА_6, ОСОБА_7 проживали в гуртожитку облплемоб'єднання, не мали власного житлового будинку на території Драганівської сільської ради, а тому оскільки відповідач працював на вищевказаному підприємстві, йому було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку.

Рішенням № 150 Підгороднянської сільської ради від 26 жовтня 2006 року ОСОБА_5 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га, зокрема, і для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства.

Апеляційний суд встановив, що ступінь готовності житлового будинку, який споруджений в період шлюбу між сторонами, складає 100 % та сторони у ньому проживають.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що рішення Підгороднянської сільської ради № 150 від 26 жовтня 2006 року в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_5 скасовано рішенням Підгороднянської сільської ради № 60 від 19 лютого 2016 року колегія суддів відхиляє, оскільки рішенням Підгороднянської сільської ради № 60 від 19 лютого 2016 року надано відповідачу дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на (місцевості) у власність, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель