ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/911/17 (категорія: сімейні)

Провадження № 22-ц/818/125/19

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу заапеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року (суддя - Курганнікова О.А.)

у цивільній справі (№ 641/911/17) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2

про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

встановив:

13.02.2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом в якому просила:

- розірвати шлюб між нею, ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_2, зареєстрований 19 червня 1993 року, залишивши після розірвання шлюбу її прізвище «ОСОБА_2»;

- у порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею, ОСОБА_3, право власності на 3/4 частини нежитлових приміщень в будівлі літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а за відповідачем - право власності на 1/4 частку спірного майна відповідно, відступивши від рівності часток подружжя з урахуванням інтересів дітей.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що під час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Сімейне життя з відповідачем не склалося, подружніх стосунків з відповідачем не підтримують та не ведуть спільного господарства, сім'я розпалась та існує формально, шлюбно-сімейні відносини між ними припинені з лютого 2013 року.

Також позивач вказувала, що за час шлюбу сторонами набуто спільне майно, а саме: нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м., яке зареєстроване за відповідачем, а тому просить у порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на ѕ частини вищевказаних, а за відповідачем право власності на 1/4 частку спірного майна відповідно відступивши від рівності часток подружжя, оскільки відповідач усунувся від прийняття участі у матеріальному забезпеченні дітей, які знаходяться на її утриманні.

Відповідач заперечував проти позову про поділ майна, вказуючи, що нежитлове приміщення площею 386,2 м.кв., яке розташоване по АДРЕСА_1, набуто не за спільні кошти подружжя, а є його особистою власністю, оскільки це приміщення він отримав від свої матері згідно укладеного ними 09 березня 2006 року договору дарування.

Позивач ОСОБА_6 уточнила доводи і, погодившись з отриманням спірного приміщення у власність відповідачем від його матері у 2006 році за договором дарування, наполягала на задоволенні позову, вказуючи на те, що вартість вказаних нежитлових приміщень суттєво збільшились за рахунок його реконструкції та її особистої участі, в тому числі і шляхом погашення особистим коштами заборгованості за кредитним договором, який відповідач укладав з метою залучення кредитних коштів на реконструкцію спірних приміщень

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Суд вирішив розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 19 червня 1993 року Палацем новонароджених та одружень «Орджонікідзевський» м. Харків, актовий запис № 506, залишити позивачці після розірвання шлюбу прізвище «ОСОБА_2».

Цим же рішенням суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м.

У задоволенні позовних вимогах ОСОБА_3 про визнання за відповідачем ОСОБА_2 права власності на 1/4 частини нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м суд відмовив..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_2вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, складено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а позивачем не доведено своїх позовних вимог.

Правовстановлюючим документом на спірне нежитлове приміщення є договір дарування, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сіверіною О.В. від 09.03.2006 року на ім'я відповідача ОСОБА_8 від імені його матері ОСОБА_11. та зареєстрований у встановленому законом порядку (Витяг про реєстрацію права власності №10172367 від 22.03.2006 року).

В подальшому до цього приміщення було прибудовано ще 60 кв.м, та рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.03.2008 року по справі №2-1430/2008 було визнано за ОСОБА_8 право власності на реконструйоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, літ. «А-1», загальною площею 429,1 кв.м.

Тобто, на думку скаржника, позовні вимоги могли стосуватись лише прибудови в 60 кв.м, оскільки 386,2 кв.м є його особистою приватною власністю, набутою за договором дарування.

Крім того, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, на думку скаржника, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 р. залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення та зазначила, що дійсно, первісним правовстановлюючим документом наспірну нежитлову будівлю є договір дарування від 09.03.2006 року, на ім'я відповідача ОСОБА_8

Однак, в подальшому, за час шлюбу цінність вказаної нежитлової будівлі істотно збільшилася, внаслідок трудових та грошових затрат подружжя. Так, в зазначених приміщеннях з 2006 по 2008 роки було проведено реконструкцію за рахунок спільних коштів подружжя та кредитних коштів. Так, в цей же період часу для отримання коштів під реконструкцію нежитлових приміщень подружжя отримало кредитний ресурс у АКБ «Райффайзенбанк Україна», уклавши відповідні договори кредиту № СМ 700/154/2006 від 09.06.2006 року та № CM- SME700/09/2008 від 28 січня 2008 року.

Крім того, на реконструкцію будівлі були витрачені всі заробітки позивачки та сімейні збереження. Вона була вимушена продати всі свої цінності та прикраси, а грошові кошти були витрачені на реконструкцію.

Після проведеної реконструкції та добудови нежитлових приміщень, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 березня 2008 року по справі № 2- 1430/2008 було визнано за ОСОБА_2, як громадянином, а не приватним підприємцем, право власності на реконструйоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, літ. «A4» загальною площею 429,1 кв.м.

Таким чином, невірним є посилання представника відповідача на договір дарування, як на правовстановлюючий документ, підтверджуючий право власності відповідача на спірний об'єкт нерухомості.

Крім того, на думку ОСОБА_3, оскільки, спірна нежитлова будівля, у тому вигляді, розмірі, стані, як об'єкт права власності, існує завдяки її реконструкції, яка проведена за рахунок належних подружжю коштів, отже є об 'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, просили відкласти розгляд справи.

Враховуючи, що позивач та її представник були своєчасно повідомлені про розгляд справи та ОСОБА_3, реалізували своє право на участь у вирішенні справи шляхом надання відзиву на апеляційну скаргу, а доказів поважності неявки та неможливості вирішення справи у передбачені законом строк не надали, колегія суддів, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності за наявними матеріалами справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Оспорюючи рішення суду в цілому, відповідач ОСОБА_2 не навів доводів, які б заслуговували на увагу в частині рішення суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про прозрівання шлюбу.

Оскільки апеляційна скарга та матеріали справи не містять даних, які б свідчили про необґрунтованість та незаконність висновків суду про наявність передбачених законом підстав для розірвання шлюбу та визначення прізвища позивача після його розірвання, то колегія суддів рішення суду в цій частині залишає без змін.

Відповідачем не заперечується та обставина, що стан його взаємовідносин з ОСОБА_3 на час вирішення справи судом першої інстанції, не дає підстав вважати можливим та доцільним збереження шлюбу, зважуючи на наявність усіх ознак його фактичного припинення і небажання як позивача так і відповідача вживати заходи, спрямовані на примирення та відновлення шлюбно-сімейних відносин у розумінні цих понять, передбачених статтями 21, 24 Сімейного кодексу України ( далі по тексту - СК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині вимог про поділ спільного майна подружжя з відступленням від рівності часток подружжя та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини спірних нежитлових приміщень, суд першої інстанції виходив з того, що після фактичного припинення шлюбних відносин неповнолітній син сторін а ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишився проживати спільно з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, що спірна нежитлова будівля у нинішньому вигляді, розмірі і стані, як об'єкт права власності, існує завдяки її реконструкції, що підтверджується рішенням суду від 18.03.2008 року, а також, що реконструкція проведена за рахунок належних подружжю коштів, отже є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Однак, з таким рішенням колегія суддів погодитись не може у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судовим розглядом справи встановлено, а сторонами не оспорюються ті обставини, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зареєстрували 19 червня 1993 року в Палаці новонароджених та одружень «Орджонікідзевський» м. Харків, актовий запис № 506. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору дарування, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сіверіною О.В. від 09.03.2006 року, ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_2 нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, літ. «А-1», площею 368,3 кв.м.

В подальшому в зазначених приміщеннях було проведено реконструкцію. Після проведеної реконструкції та добудови нежитлових приміщень ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 09.03.2006 року він набув право власності на нежитлові приміщення площею 368,3 кв.м. в будівлі літ. «А-1», протягом 2006-2007 років, в яких за період 2006 -2007 років здійснив реконструкцію, добудувавши додатково приміщення площею 60,8 кв.м. з дотриманням усіх архітектурних, будівельних, санітарних та протипожежних норм. Внаслідок цієї реконструкції загальна площа належних йому приміщень збільшилася до 429,1 м.кв..

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 березня 2008 року по справі № 2-1430/2008 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено. Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на реконструйоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, літ. «А-1» загальною площею 429,1 кв.м. Згідно рішення КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.04.2008 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_12 на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 429,1 м.кв., розташованих за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18.03.2008 року. Ці дані також внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. (т.1 а.с.18-19, 20, 21-22).

Сторони не оспорюють ту обставину, що ОСОБА_2 з 2006 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, спірне нежитлове приміщення використовується для господарської діяльності.

В період 2006-2008 р.р. ОСОБА_2 уклав низку договорів з АКБ «Райфайзенкбанк України», ЗАТ «ОТП Банк» про надання йому кредитних коштів на споживчі цілі з передачею в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов'язань спірного нежитлових приміщень в будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_1. (Т.1, а.с. 183-245)

При укладенні 09.11.2009 року між ОСОБА_2 і ПАТ «ОТП Банк» договору про внесення змін та доповнень №1 до договору іпотеки від 28.01.2008р. сторони в пункті 11 зазначили про наявність письмової згоди дружини іпотекодавця на підписання цього договору. (т1 а.с.260).

14 червня 2011 року Комінтернівський районний суд м.Харкова за результатами розгляду цивільної справи №2-347/11 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними та зустрічним позовом ТОВ «ОТП Банк» до ОСОБА_13 про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки постановив рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишив без задоволення, а зустрічний позов задовольнив частково, вирішивши стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 473891грн 59 коп. заборгованості за кредитним договором від 09.06.2006 року і 528771 грн. за кредит ним договором від 28.01.2008 року. Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - належні на праві приватної власності відповідачу (за зустрічним позовом) ОСОБА_2 приміщення літ «А-1» площею 368,3 м.кв. по АДРЕСА_1, суд виходи з того, що кредитор не направляв іпотекодавцю (боржнику ОСОБА_2.) досудову вимогу про усунення перешкод та виконанню зобов'язання. (т.1 а.с. 188-191).

09 жовтня 2012 року за умовами укладеного зі згоди ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, ОСОБА_17 продав, а ОСОБА_3 купила у нього за 45050 грн. 1/2 частину житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2, який має загальну площу 57,3 кв.м., житлову 0 33,0 кв.м. (т.1 а.с.134).

23 грудня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Гавриловим Е.В. посвідчено договір купівлі продажу будинку, за умовами якого ОСОБА_2 і ОСОБА_3, кожному з яких належить по 1/2 частині, продали за 799300 грн., що на момент укладення договору за курсом НБУ становить 100000 доларів США, а ОСОБА_16 купила будинок житловою площею 33,0 м.кв., загальною площею 57,3 м.кв. розташований по АДРЕСА_2. Згідно п.4 договору гроші за проданий будинок продавці отримали від покупця в рівних частках кожний ще до підписання договору. (т.1 а.с. 135-136).

Згідно листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 16.02.2018 року, який на виконання ухвали суду надав копії кредитних договорі та пов'язаних з виконанням їх умов інші документи, ОСОБА_2 здійснив 23.12.2013 року погашення заборгованості за кредитним договором СМ-700/154/200006 у розмірі 59351,99 доларів США, що за курсом на день внесення становить 474400 грн., а також в цей же день 23.12.2013 року ОСОБА_2 здійснив погашення заборгованості за кредитним договором №СМ-SМЕ700/09/2008 у розмірі 528771 грн., що еквівалентно 66154, 33 долари США. (т.1 а.с.183).

Інших належних та допустимих доказів щодо доходів та витрат сторін за час шлюбу сторонами не надано.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про визначення спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 нежитлових приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_1 літ «А-1» загальною площею 386,2 кв.м. та допустимість його поділу шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частини вказаного нерухомого майна, оскільки такий висновок не узгоджується з фактичними обставинами справи щодо джерела походження спірного майна, підстав набуття прав сторонами власності на нього, а також нормами матеріального права, якими регулюються вирішення спору.

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або спадкування.

Судом встановлено, а учасниками справи не заперечується що відповідач ОСОБА_2 набув у особисту приватну власність за договором дарування від 09 березня 2006 року нежитлову будівлю літ А-1 загальною площею 368,3 кв.м.

Згідно рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18.03.2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на це ж саме нежитлове приміщення, лише з різницею у 60,8 м.кв., які, згідно рішення суду, добавилися внаслідок добудови приміщення кафе №33 площею 50,3 м.кв., коридору №34 площею 6,8 кв.м. та санвузла №35 площею 3,7 м.кв.

Дійсно, відповідно до частини 1 статті 62 СК України, на яку посилався суд першої інстанції, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Саме внаслідок такої реконструкції, як вказано в рішенні суду, загальна площа набутої у власність відповідачем ОСОБА_2 за договором дарування нежитлової будівлі збільшилася до 429,1 м.кв.

Однак позивачем та її представниками не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б давали підставу вважати, що саме вартість спірного нежитлового приміщення, як це передбачено нормою закону (ч.1 ст.62 СК), а не загальна площа, як це помилково вважав визначальною обставиною суд першої інстанції, істотно збільшилася внаслідок здійсненої прибудови.

Пояснення позивача та її представників, а також покази допитаних за їх клопотанням свідків, які мають оціночні судження узагальненого змісту, не дають можливості вважати доведеною ту обставину, що вартість отриманого відповідачем у особисту власність нежитлового приміщення істотно збільшилася внаслідок такої реконструкції.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Надані на вимогу суду представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» письмових доказів щодо отримання відповідачем ОСОБА_2 кредит них коштів та станом виконання взятих зобов'язань про їх повернення, а також надані позивачем копії договорів купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_2 не є свідченням істотного збільшення вартості спірного нежитлового приміщення внаслідок його реконструкції та використання саме цих коштів.

Позивачем та її представниками не надано доказів щодо джерел доходів позивача, не надано доказів поставлення неправомірними діями відповідача в тяжкий майновий стан.

Згідно частини 2 статті 70 СК України суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Проте позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, а матеріали справи таких не містять, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Вирішити питання про частку позивача у прибудованому під час їх шлюбу приміщенні під кафе, площею 60,8 кв.м., щодо участі позивача у будівництві якої відсутні сумніви, при постановленні нового рішення колегія суддів позбавлена можливості з огляду на положення ст.ст. 13 та 367 ЦПК України та відсутності відповідних позовних вимог.

ОСОБА_3 має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, проте з такими вимогами вона не зверталася і відповідні докази щодо обсягу належної їй частки у разі такої вимоги, суду не надано.

Таким чином, рішення суду рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на частину майна, що є сумісною власністю подружжя підлягає скасуванню і ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів про скасування рішення в частині розірвання шлюбу і колегія суддів не вбачає порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні судом першої інстанції позовних вимог про розірвання шлюбу, то рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Питання про розподіл апеляційний суд вирішує у відповідності до вимог ст.142 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на частину майна, що є сумісною власністю подружжя - скасувати і ухвалити в цій частині нове.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 3/4 частини нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, літ. «А-1», загальною площею 386,2 кв. м. - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2) 640 грн. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1) 4500 грн. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2019 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина