ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/149/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
Категорія - 302000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу № 607/25298/18 за апеляційною скаргою Заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах держави на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах держави до Тернопільського державного науково-технічного підприємства "Промінь", ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

05.12.2018 року заступник військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах держави звернувся до суду з вказаним позовом.

Прокурор обґрунтовує наявність інтересів держави незаконним використанням земельної ділянки, яка належить державі, чим завдається шкода майновим інтересам держави.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2018 року позов заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах Держави до ОСОБА_1, Тернопільського державного науково - технічного підприємства "Промінь" про визнання правочину недійсним та зобовязання повернути земельну ділянку повернуто прокурору.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах Держави подав апеляційну скаргу у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду у суд першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і невірне застосування судом норм матеріального права, не відповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що в позовній заяві прокурором окремим розділом наведено обґрунтування підстав звернення прокурора в інтересах держави виступаючи за процесуальним статусом позивача, на які суд не звернув увагу.

Зазначає, що здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи (надалі Держгеокадастр). Однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином заступник військового прокурора Тернопільського гарнізону звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави.

Висновок суду першої інстанції про те, що з позову не зрозуміло хто є власником спірної земельної ділянки не відповідає дійсності, оскільки право користування земельними ділянками належить безпосередньо Тернопільському державному науково-технічного підприємству "Промінь", яке входить до переліку державних підприємств учасників державного концерну "Укроборонпром"

Суд дійшов невірного висновку, що прокурор просить повернути земельну ділянку саме державному концерну "Укроборонпром".

Вказує, що у суду першої інстанції у разі якщо прокурором не наведено підстав, які уповноважують його на ведення справи в якості самостійного позивача суд мав залишити позовну заяву без руху і надати прокурору час для усунення недоліків.

Згідно приписів ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Повертаючи позов прокурору суд першої інстанції виходив з того, що підстави для звернення прокурора з позовною заявою до суду в інтересах держави відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

При зверненні з позовом Прокурор зазначав про те, що чинним законодавством України визначено органи, уповноважені державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності - Держгеокадастр.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №15 від 14 січня 2015 року "Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру " якою затверджено положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі Держгеокадастр), здійснення державного контролю за використанням і охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на Держгеокадастр.

Підстави представництва Прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

Апеляційний суд зазначає, що Прокурор при зверненні з позовом до суду не вказав в позовній заяві орган (органи), уповноважений здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах, а натомість вказував підстави для самостійного звернення прокурора з позовом в статусі позивача.

Відповідно до п. 15 положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Таким чином Держгеокадастр є юридичною особою наділеною правом звернення в суд з відповідними позовами.

Обгрунтовуючи свою позицію в апеляційній скарзі Прокурор вказує на відсутність органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відсутність органу, як підставу звернення прокурора з позовом самостійно в статусі позивача аргументовано тим, що Держгеокадастр не наділений повноваженнями щодо звернення до суду з відповідним позовом.

При цьому, посилання Прокурора на те, що чинним законодавством України визначені органи, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на Держгеокадастр, проте у вказаного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки, апеляційний суд відхиляє, з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому Прокурор не враховує того, що положення таких нормативних - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави.

З огляду на те, що Прокурором у цій справі безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, а натомість Прокурором наводяться підстави самостійного звернення в суд в статусі позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі.

Критичній оцінці підлягають доводи апеляційної скарги про те, що в позовній заяві прокурором окремим розділом наведено обґрунтування підстав звернення прокурора в інтересах держави виступаючи за процесуальним статусом позивача, на які суд не звернув увагу, оскільки доводи прокурора були розглянуті і проаналізовані судом першої інстанції, про що свідчить зміст ухвали суду першої інстанції, однак визнані такими, що не давали право Прокурору на самостійне звернення до суду в статусі позивача. Обставини на які посилався прокурор суд визнав такими, що не підтверджують неспроможність самостійного звернення вказаного державного органу до суду за захистом відповідних прав, свобод чи інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав залишити позовну заяву без руху і надати прокурору час для усунення недоліків колегією суддів оцінюються критично з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви керувався саме п.4 ч.4 ст. 185 ЦПК України і підстав для застосування ч.1 ст. 185 ЦПК України та надання строку для усунення недоліків у суду першої інстанції не було.

Критичній оцінці підлягають і доводи апеляційної скарги, що суд дійшов невірного висновку, що прокурор просить повернути земельну ділянку саме державному концерну "Укроборонпром", оскільки такі доводи спростовуються вимогами позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував доводи та обставини на які посилався позивач, висновки суду не відповідають обставинам справи, підлягають критичній оцінці, оскільки суд з'ясувавши в достатньо повному об'ємі обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах держави залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Головуюча : Г.М. Шевчук

Судді: О.Я.Міщій

З.Є.Ткач