Номер провадження: 22-ц/813/5689/19
Номер справи місцевого суду: 2-3505/2007
Головуючий у першій інстанції Іванчук В.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

06.09.2019 року м. Одеса

Суддя судової палати з цивільних справ Одеського апеляційного суду Погорєлова С.О., розглянувши питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

встановила:

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу будівлі кафе «Вечірнє», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , по якому ОСОБА_3 виступала продавцем, а ОСОБА_2 - покупцем. Визнано право приватної власності за ОСОБА_2 на будівлю кафе «Вечірнє», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 12 липня 2016 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку апеляційного оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року було задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року. Відкрито апеляційне провадження у справі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року скасовано і ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 100,00 гривень.

Вказане рішення суду оскаржене у касаційному порядку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. При цьому, Верховним Судом в своїй постанові вказано про необхідність перевірки судом апеляційної інстанції поважності причин пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано до суду першої інстанції 12 липня 2016 року, тобто, з пропуском строків на апеляційне оскарження.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, строк подачі апеляційної скарги ним пропущено з поважних причин, а саме, оскільки про оскаржуване рішення він дізнався лише 23 червня 2016 року.

Ухвалою судді Одеського апеляційного суду від 17 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року було залишено без руху.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважав, що твердження апелянта стосовно необізнаності про існування оскаржуваного рішення суду не кореспондується з матеріалами справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 010/15-44/07-697, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 200 000,00 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 010/15-44/07-697 від 27 грудня 2007 року, між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки (реєстровий №2550) від 28 грудня 2007 року, згідно якого банку передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: кафе « Вечірнє », загальною площею 447,00 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 526,1 кв.м., що належить іпотекодавцю на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року по справі № 2-3505/2007, та зареєстрованого Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації 17 грудня 2007 року за реєстровим номером 15923108, номер запису 45 в книзі 232.

27 грудня 2007 року ОСОБА_1 було надано згоду ОСОБА_2 , підписати кредитний договір № 010/15-44/07-697 від 27 грудня 2007 року з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та отримати за цим договором кредитні кошти у сумі 200 000,00 доларів США, а також передати за іпотечним договором ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», кафе «Вечірнє», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , набуте за спільні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Дану заяву посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 2551. Окрім того, ОСОБА_1 06 грудня 2010 року укладено з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір поруки № 12/3-2/821, згідно п. 2.5.1 якого поручитель підтвердив, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 . Відповідно до п. 5 частини 1 кредитного договору № 010/15-44/07-697 від 27 грудня 2007 року для забезпечення виконання позичальником боргових зобов`язань перед банком укладений відповідний договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - нежиле приміщення, загальною площею 447 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та правовстановлюючим документом є рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, справа № 2-3505/2007 р.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, вказані докази свідчать про те, що про оскаржуване рішення ОСОБА_1 було відомо раніше, ніж він посилається в своїй апеляційній скарзі.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X). Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (рішення у справі "Делкурт проти Бельгії", від 17 січня 1970 року, пункт 25, Серія А N 11; п. 27 рішення Суду у справі "Пелевін проти України", no. 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Однак, при цьому, Суд зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (пункти 22 - 23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, пункти 37-38 рішення у справі "Мушта проти України" від 18. листопада 2010 року) .

У справі «Устименко проти України» Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Більше того, у рішенні ЄСПЛ від 19 лютого 2009 «Христов проти України», заява №24465/04, Європейський суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи, оскаржив рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року в апеляційному порядку лише у липні 2016 року, тобто зі спливом 8 років з моменту ухвалення місцевим судом рішення, будучи обізнаним про наявність такого рішення, про що свідчить надання апелянтом особисто 27 лютого 2007 року нотаріально посвідченої згоди на передачу спірного майна в іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Підставою такого значного пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду ОСОБА_1 зазначає те, що останній не надавав згоди ОСОБА_2 підписати кредитний договір № 010/15-44/07-697 від 27 грудня 2007 року з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та отримати за цим договором кредитні кошти у сумі 200 000,00 доларів США, а також передати за іпотечним договором ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», кафе «Вечірнє», посилаючись на висновок №2 почеркознавчого дослідження підписів від імені ОСОБА_1 від 12 серпня 2019 року.

Однак, апеляційний суд зауважує, що відповідно до вказаного висновку було встановлено, що вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 на заяві до приватного нотаріуса щодо надання згоди дружині апелянта на отримання кредиту, не виявилося можливим.

Крім того, безпідставним є посилання на те, що апелянт не укладав та не підписував договір поруки№ 12/3-2/821 від 06 грудня 2010 року, а також не знав про існування кредитного договору від 27 грудня 2007 року та договору іпотеки від 28 грудня 2007 року, оскільки вказане спростовується підписами ОСОБА_1 , виконаними власноруч на вказаних документах у присутності нотаріуса, яким було належним чином засвідчено підпис апелянта, та встановлено особу ОСОБА_1

Вказані договори не визнані у встановленому законом порядку недійсними, є чинними, що також свідчить про неспроможність доводів ОСОБА_1 , викладених вище.

З урахуванням викладеного, вважаю доведеним факт обізнаності ОСОБА_1 про існування оскаржуваного рішення з 27 лютого 2007 року, а доводи апелянта про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження є неспроможними і такими, що не кореспондуються з матеріалами справи.

Згідно п.4 ч.1 ст. 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо:

- скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Враховуючи, що підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, наведені ОСОБА_1 , є безпідставними і неповажними як такі, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, приходжу до висновку, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України, суддя, -

ухвалив:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно- відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту підписання суддею, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова