Справа № 127/5054/18
Провадження № 22-ц/801/181/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 рокуСправа № 127/5054/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: ОСОБА_4

третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року, постановлене в складі судді Антонюка В.В., о 09:33 год. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про витребування власником майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, яку придбав за 180 000 грн., згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2009 року, зареєстрованого 23.12.2009 року в КП ВМБТІ. Заначений договір купівлі-продажу квартири ніким не визнано недійсним та не скасовано.

Позивач зазначає, що за період з 2009 року по 2014 рік, вказаний договір оспорювався в судах різних інстанцій, що перешкоджало позивачу із сім'єю вселитися в придбану квартиру, а 25.11.2014 року, при виконанні Вишенським ВДВС рішення суду про виселення з квартири АДРЕСА_1, позивачу стало відомо, що власником зазначеної квартири є ОСОБА_6, який надав державному виконавцю Витяг з державного реєстру права власності на вказану квартиру, з якого вбачалося, що квартира ним придбана за договором купівлі-продажу від 16.05.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.11.2017 року витребувано у ОСОБА_6 та повернуто у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, однак при зверненні позивачем до державного реєстратора для реєстрації його поновлених прав на квартиру на підставі рішення апеляційного суду Вінницької області від 21.11.2017 року, реєстратором було зазначено, що право власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 14.11.2017 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2017 року, позов ОСОБА_3 забезпечено та накладено арешт на спірну квартиру АДРЕСА_1. При зверненні позивачем до державного реєстратора для реєстрації обтяження на квартиру, йому було відмовлено, оскільки право на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_4, відповідно до договору купівлі-продажу від 17.12.2017 року, що змусило позивача звернутись до суду із даним позовом та просити суд витребувати у ОСОБА_4 у власність ОСОБА_3 спірну квартиру.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про витребування власником майна задоволено.

Витребувано у ОСОБА_4, як у добросовісного набувача, квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її у власність ОСОБА_3.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь держави 5792 (п'ять тисяч сімсот дев'яносто дві) гривні 87 копійок судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_3 звернувся із апеляційною скаргою, яка мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що спір виник в наслідок неправильних дій позивача не відповідає встановленим обставинам справи. Також, позивач зазначає, що за встановлених обставин справи, з врахуванням задоволення позову судом, розподіл судових витрат на підставі ч. 9 статті 141 ЦПК України є помилковим.

З підстав викладених у апеляційній скарзі, ОСОБА_3 просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позивача судового збору скасувати та постановити нове рішення, яким витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначає, спір у даній справі виник у зв'язку із бездіяльністю ОСОБА_3, а відповідач у даній справі є добросовісним набувачем, і тому покладення на нього судових витрат суперечитиме нормам процесуального закону та завданню цивільного судочинства, яким є справедливий розгляд справ. У відзиві представник ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині.

ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст.372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи положення частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, зміст та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції виключно в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вищевказаним вимогам закону відповідає.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 звертаючись до суду із позовом про витребування майна, подав клопотання про відстрочення сплати судового збору (а.с. 30).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2018 року заяву ОСОБА_3 задоволено, розстрочено позивачу сплату судового збору в повному обсязі до ухвалення судового рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування власником майна.

Пунктом 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 5 статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначаються висновок суду про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями ч.3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вирішив покласти судові витрати на позивача, мотивуючи свій висновок тим, що спір у даній справі виник в наслідок недбалості та бездіяльності відповідача. Зокрема суд зазначає, що позивач не вживав жодних заходів щодо повторної реєстрації права власності на квартиру.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує.

З матеріалів справи слідує, що позивач в період з 2013 по 2017 роки мав неодноразову можливість на підставі рішень судів зареєструвати право власності на спірне майно, однак позивач не звертався до суду касаційної інстанції з клопотанням про зупинення виконання рішень судів першої та апеляційної інстанції, при неодноразових переглядах справи не використовувалось право заявити клопотання про забезпечення позову, тобто фактично ОСОБА_3 використовував надані йому процесуальні права на власний розсуд.

За змістом ч. 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, бездіяльність ОСОБА_3 та використанням ним процесуальних прав на власний розсуд, призвело до кількох безперешкодних перепродажів спірного нерухомого майна, та як наслідок зумовило необхідність пред'явлення в суд даного позову до ОСОБА_4.

В свою чергу ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, який не знав і не міг знати, що він придбав майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати. Тобто, спір у даній справі виник не внаслідок неправомірної поведінки відповідача, а тому покладення на нього судових витрат не відповідатиме принципу пропорційності цивільного судочинства.

При визначенні суми та порядку відшкодування витрат суд має враховувати критерії розумності, пропорційності та справедливості, виходячи з конкретних обставин справи, поведінки обох сторін та обґрунтованості поданих заяв. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розподіл судових витрат на підставі ч. 9 статті 141 ЦПК України відповідає встановленим обставинам справи. Доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій в частині розподілу судових витрат, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства що регулюють це питання. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук