Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 263/16611/16-ц

провадження № 61-32651 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: Маріупольська міська рада Донецької області,

треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради Донецької області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 липня 2017 року у складі судді Музики О. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Зайцевої С. А., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2005 року вона є власником нежитлових приміщень № 14, площею 54, 3 кв. м та № I-а, I-б, А-4-5п, площею 13,3 кв. м у будинку АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що рішенням Маріупольської міської ради від 29 липня 2008 року № 5/23/4161 їй виділено земельну ділянку, площею 0,0049 га, розташовану по АДРЕСА_1 для будівництва прибудови до вищевказаних нежитлових приміщень та в межах наданого їй дозволу на виконання будівельних робіт Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області від 04 листопада 2008 року №08/04/1076 збудувала прибудову площею 48,7 кв. м до об`єктів, що їй належать.

Після отримання технічного паспорту на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 110,1 кв. м та погашення технічних паспортів на приміщення № 14 , площею 54, 3 кв. м та № I-а, I-б, А-4-5п, площею 13,3 кв. м, які їй належали на праві власності, 21 грудня 2016 року вона звернулась до Центру адміністративних послуг Маріупольської міської ради щодо проведення реєстрації права власності на нежитлове приміщення, площею 110, 1 кв. м, у реєстрації якого їй відмовлено.

З урахуванням викладеного позивачкапросила суд визнати за нею право власності на нежитлове приміщення загальною площею 110,1 кв. м по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлове приміщення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що завершене будівництвом нежитлове приміщення, площею 48,7 кв. м по АДРЕСА_1 не введено до експлуатації та не дотримано позивачкою порядку проведення державної реєстрації прав на вищезазначене майно, унаслідок чого неможливо у судовому порядку визнати право власності на оспорюване приміщення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що спірне приміщення, площею 48, 7 кв. м, яке входить до складу будівлі, загальною площею 110,1 кв. м по АДРЕСА_1 , на яке позивачка просила визнати право власності, до експлуатації не введено і державна реєстрація його не проведена, тому відсутні підстави для застосування статей 331, 392 ЦК України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі та мали у власності нежитлові приміщення №14, площею 54, 3 кв. м та № I-а, I- б , А-4-5п, площею 13,3 кв. м по АДРЕСА_1 .

На виділеній позивачці земельній ділянці площею 0,0049 га для будівництва за спільні кошти подружжя була збудована прибудова площею 48,7 кв. м, яка з`єднує приміщення №14 та №№ I-а, I-б, А-4-5п між собою, технічні паспорти на дані приміщення погашені та видано новий технічний паспорт на приміщення, загальною площею 110,1 кв. м за зазначеною адресою.

Оскільки нежитлові приміщення № 14 та № I-а, I-б, А-4-5п є власністю позивачки та третьої особи, а добудова до них була здійснена на законних підставах, унаслідок чого за ними слід визнати право власності на нерухоме майно, загальною площею 110,1 кв. м.

Так як ОСОБА_2 є співвласником приміщень, на які вже погашені технічні паспорта, а на приміщення загальною площею 110,1 кв. м не видано правовстановлюючих документів, тому також порушуються його права на розпорядження своєю власністю.

Позивачка судові рішення в касаційному порядку не оскаржила.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 263/16611/16-ц з Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положеннями статей 15, 16 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК Україниправо власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз вищевказаних положень законодавства свідчить про те, що усі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Судами встановлено, що до складу нежитлового приміщення, площею 110,1 кв. м, на яке позивачка просила визнати право власності, як фізична особа, входять приміщення, площею 13,3 кв. м та 54,3 кв. м, право власності на які зареєстровано у встановленому законом порядку та повторне визнання права власності на ці об`єкти не вимагається.

Завершену будівництвом прибудову, площею 48, 7 кв. м , що є часткою нежитлового приміщення, площею 110,1 кв. м, до експлуатації не прийнято і державну реєстрацію її не проведено.

Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не підтверджено введення спірного приміщення до експлуатації у встановленому законом порядку й набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна, як об`єкта цивільного права, а наявність технічного паспорту на ці приміщення не є безумовною підставою для визнання права власності на них.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 392 ЦК України не передбачено виникнення права власності на об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 18 лютого 2015 року № 6-244 цс 14, від 24 червня 2015 року № 6-318 цс 15.

Посилання касаційної скарги на те, що користування позивачкою землею, на якій розташовані оспорювані приміщення та сплата земельного податку є підставою вважати її власником майна безпідставні, оскільки не підтверджують факт виникнення у останньої права власності на нерухоме майно.

Твердження касаційної скарги про те, що у 2008 році на початок будівництва декларація не вимагалась, а були тільки дозволи на проведення будівельних робіт не спростовують висновків суду про те, що для виникнення права на об`єкт необхідно ввести його до експлуатації та провести державну реєстрацію цього об`єкту, що позивачкою зроблено не було.

Посилання касаційної скарги про те, що судові рішення порушують право власності ОСОБА_2 і за ним теж слід визнати право власності безпідставне, так як суди вирішують позовні вимоги лише щодо поданих до суду заяв (статті 10, 11 ЦПК України 2004 року), а ОСОБА_2 такого позову до суду не подавав.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник