КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2041/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути інфляційні втрати за період з 23 березня 2012 року по 30 квітня 2016 року у розмірі 16 934,96 грн., три відсотки річних у розмірі 2 393,39 грн. та судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Посилалась на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 18 413,02 грн., витрати на проведення автотехнічної експертизи у розмірі 2 942,40 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 200,00 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. та судовий збір в сумі 458,80 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року вказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва 08 квітня 2014 року залишено без змін та додатково стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 2 767,50 грн.

На виконання вказаних рішень Дніпровським районним судом м. Києва були видані виконавчі листа, на підставі яких ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві були відкриті виконавчі провадження № 47777663 та № 47784438. До цього часу відповідачем борг не повернуто.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 2 393,39 грн., інфляційні втрати у розмірі 16 934,96 грн., а також судовий збір у розмірі 551,20 грн. та 606,32 грн.

Посилається на те, що відповідачем не здійснено відшкодування ані матеріальної, ані моральної шкоди, які за своєю суттю є грошовими зобов'язаннями, тому відповідач на підставі положення статті 625 ЦК України зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми починаючи з 23.03.2012 року - момент завдання шкоди.

Вказана апеляційна скарга вже була предметом розгляду в апеляційному суді.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу відзиву на апеляційну скаргу не надали, в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути інфляційні втрати за період з 23 березня 2012 року по 30 квітня 2016 року у розмірі 16 934,96 грн., три відсотки річних у розмірі 2 393,39 грн. та судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Посилалась на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 18 413,02 грн., витрати на проведення автотехнічної експертизи у розмірі 2 942,40 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 200,00 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. та судовий збір в сумі 458,80 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року вказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва 08 квітня 2014 року залишено без змін та додатково стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 2 767,50 грн.

На виконання вказаних рішень Дніпровським районним судом м. Києва були видані виконавчі листи, на підставі яких ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві були відкриті виконавчі провадження № 47777663 та № 47784438. До цього часу відповідачем борг не повернуто.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на відносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 18 413,02 грн., витрати на проведення автотехнічної експертизи у розмірі 2 942,40 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 200,00 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 458,80 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року вказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва залишено без змін та додатково стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 2 767,50 грн.

22 травня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року у справі № 755/27798/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: СТдВ «Гарантія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

09 липня 2015 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Світенко С.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47784438 на примусове виконання виконавчого листа № 755/27798/13-ц.

13 квітня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Рудьковською О.С. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно довідки державного виконавця № 9175 від 13 квітня 2016 року станом на 13 квітня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року в добровільному порядку боржником не виконано. Лист від стягувача про сплату боргу до відділу не надходив та згідно книги обліку депозитних сум відділу, кошти на депозитний рахунок, де боржником є ОСОБА_3 не надходили.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 23 березня 2012 року по 30 квітня 2016 року за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтвердженої рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, у якій Верховний Суд вказав, що «відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року, який набрав законної сили 30 вересня 2009 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 770 000 грн. матеріальних збитків та 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому ВеликаПалата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням.»

Доводи апеляційної скарги підтверджуються висновком Великої Палати Верховного Судувикладеним у постанові від 16 травня 2018 року в аналогічній справі.

Виходячи з роз'яснень, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, того, що рішенням суду, яке набрало законної сили на користь позивача стягнуто з відповідача кошти, які останній не сплатив, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір стосується порушення грошового зобов'язання, а тому є підстави для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_3 інфляційні втрати за період з 23 березня 2012 року по 30 квітня 2016 року у розмірі 16 934,96 грн., три відсотки річних у розмірі 2 393,39 грн.

Судом встановлено, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову та моральну шкоду набрало законної сили 04 листопада 2014 року.

22 травня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року у справі № 755/27798/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: СТдВ «Гарантія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

09 липня 2015 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Світенко С.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47784438 на примусове виконання виконавчого листа № 755/27798/13-ц. 13 квітня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Рудьковською О.С. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно довідки державного виконавця № 9175 від 13 квітня 2016 року станом на 13 квітня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року в добровільному порядку боржником не виконано. Лист від стягувача про сплату боргу не надходив та згідно книги обліку депозитних сум кошти на депозитний рахунок, де боржником є ОСОБА_3, не надходили.

Тобто, рішення суду від 08 квітня 2014 року залишається невиконаним, тобто грошові кошти до цього часу не повернуті.

У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення».

Таким чином, між сторонами виникло зобов'язання про відшкодування шкоди, що дає підстави для задоволення позовних вимог.

Однак, встановивши обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог частково, оскільки рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову та моральну шкоду набрало законної сили 04 листопада 2014 року.

Тобто, за період з 04.11.2014 року по 30.04.2016 року інфляційні втрати становлять 11 263,23 грн. (19 413,02 (сума боргу) х 1.58018956 (індекс інфляції) - 19413,02).

За період з 04.11.2014 року по 31.12.2015 року три проценти річних становить 674,93 грн. (19 413,02 (сума боргу) х 3% х 423 (кількість днів):365:100).

За період з 01.01.2016 року по 30.04.2016 року три проценти річних становить 192,54 грн. (19 413,02 (сума боргу) х 3% х 121 (кількість днів):366:100).

Загальний розмір трьох відсотків річних становить 867,47 грн. (674,93 грн. + 192,54 грн.)

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи із встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 трьох процентів річних у розмірі - 867 грн. 47 коп., інфляційних втрат у розмірі 11 263 грн. 23 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, три проценти річних у розмірі - 867 грн. 47 коп., інфляційні втрати у розмірі 11 263 грн. 23 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.