Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 315/405/15-ц

провадження № 61-9493св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області, у складі судді Телегуз С. М., від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів:

Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Гончар М. С., від 04 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява позивача мотивована тим, що 18 липня 2011 року відповідно до тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 25 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 373 386, 36 грн, з яких: 211 000, 77 грн заборгованість за кредитом, 143 629, 10 грн заборгованість за процентами, 500 грн пеня та комісія,

500 грн штраф (фіксована частина), 17 756, 49 грн штраф (процентна складова).

Вказану заборгованість разом із судовими витратами в сумі 3 654 грн банк просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2015 року у задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Висновки суду першої інстанції мотивовані тим, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про існування боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк».

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження зміни нульового кредитного ліміту по платіжній картці ОСОБА_1 , докази видачі кредитних коштів відповідачу, а також отримання ним вказаних коштів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня

2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності банком існування кредитних правовідносин з відповідачем. Суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник

АТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Н. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 315/405/15-ц із суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 315/405/15-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми та принципи процесуального права, а саме: рівність перед законом і судом (статті 5 ЦПК України 2004 року), змагальність сторін (частина третя статті 10 ЦПК України 2004 року), диспозитивність цивільного судочинства (частина перша статті 11 ЦПК України 2004 року), а також статті 60, 179, 212 ЦПК України 2004 року.

Позивач вважав, що ним надано належні та допустимі докази в розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року, а саме кредитний договір підписаний особисто відповідачем, розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 25 березня 2015 року, відповідно до якого відповідач в період з 26 червня 2014 року по 01 жовтня 2014 року систематично здійснював сплату заборгованості та інші докази.

Судами попередніх інстанцій в судових рішеннях не мотивовано причини відхилення наданого банком розрахунку.

Судами першої та апеляційної інстанції не застосовано норми статей 204, 509, 526, 527, 626, 629, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо порядку укладення договору - приєднання (оферти).

Стверджував, що судами не враховано пункт 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які є складовою частиною укладеного між сторонами договору, яким передбачено право банку в односторонньому порядку, за власним рішенням та без попереднього повідомлення клієнта змінити розмір кредитного ліміту.

Відповідач не оскаржував зміну кредитного ліміту, навпаки погодився з його зміною, оскільки в період з 26 червня 2014 року по 01 жовтня

2014 року вносив платежі в рахунок погашення заборгованості.

Відповідачем поданий АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок не спростовано.

Учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач на підтвердження своїх вимог посилався на те, що 18 липня

2011 року між сторонами було укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом.

Суди встановили, що в матеріалах справи зазначений кредитний договір відсутній.

Судами не встановлено суму грошових коштів, які були надані відповідачу згідно умов укладеного договору.

Судом першої інстанції було зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати оригінал кредитного договору який був укладений 18 липня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , та виписку по картковому рахунку відповідача, для огляду, а також надати інформацію про зміну кредитного ліміту платіжної картки відповідача. Вказані докази суду не надані.

Із висновку за результатами службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк» по факту шахрайства судами встановлено, що 20-21 травня 2014 року мало місце несанкціоноване втручання невідомою особою в роботу апаратно-програмного комплексу товариства з обмеженою відповідальністю «ГлобалМані» (далі - ТОВ «ГлобалМані»), шляхом отримання без відому та дозволу ТОВ «ГлобалМані» доступу до системи електронних грошей та подальше проведення незаконних операцій з перерахування електронних грошей з електронного гаманця генерального агента (ТОВ «ГлобалМані») на електронний гаманець держателя банківської картки АТ «КБ Приватбанк»

№ НОМЕР_1 . Держателем вказаної картки є ОСОБА_1 Одразу після зарахування, кошти було знято. Встановити особу, яка зняла кошти, не виявилось можливим.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 18 липня 2011 року визначено нульовий кредитний ліміт по платіжній картці, процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, стягнути як тіло кредиту, факт отримання якого відповідач категорично заперечував, так і заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір тіла кредиту, зміну розміру кредитного ліміту, розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 липня 2011 року, посилався на тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 18 липня 2011 року анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем платіжної картки взагалі містили умови, зокрема й щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим

ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 липня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (квітень 2015 року).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про порядок зміни кредитного ліміту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, оскільки вони не підписані відповідачем, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходив із відсутності обов`язкової складової договору позики - передачі у власність позичальникові грошових коштів, оскільки кошти з картки відповідача були одержані невідомою особою, а не стороною договору.

Позивачем не доведено, що ОСОБА_1 умисно або внаслідок недбалості вчинив дії спрямовані на ініціювання платіжних операції, в тому числі з несанкціонованого перерахування грошових коштів з електронного гаманця ТОВ «ГлобалМані», зміну ліміту по платіжній картці та в подальшому зняття грошових коштів, що стало причиною виникнення овердрафту по платіжній картці.

В ході службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк» було встановлено причину виникнення заборгованості по платіжній картці відповідача - неузгодженість дій між банком та клієнтом, при автоматичній обробці транзакцій по схемі маршрутизації «клієнт - банк - клієнт».

Встановлені судами обставини щодо погодження сторонами нульового кредитного ліміту по картці ОСОБА_1 та його збільшення банком за результатами виконання операцій проведених в період з 20 по 21 травня 2014 року, в односторонньому порядку без згоди та повідомлення позичальника до 211 000, 77 грн свідчать про те, що ОСОБА_1 не мав наміру отримувати від банку в кредит грошові кошти у вказаній сумі.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про вчинення ОСОБА_1 дій, що свідчать про визнання ним заборгованості, яка утворилася шляхом внесення платежів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, оскільки згідно наданої позивачем виписки в період з 30 травня 2014 року по 28 лютого 2015 року відбувалося автоматичне погашення простроченої заборгованості ОСОБА_1 Операції, що свідчили б про визнання ОСОБА_1 існуючої заборгованості останнім не здійснювались.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом принципу рівності сторін, спростовуються матеріалами справи, згідно яких представник позивача брав участь у судовому засіданні під час апеляційного перегляду та в повній мірі користувався наданими процесуальним законом правами.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки

судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта