Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 204/2461/16-ц

провадження № 61-27435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду позовом, який надалі уточнено, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на такі обставини. З 17 серпня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2013 року, ними придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку оформлено на відповідача. Фактичні шлюбні відносини припинені між подружжям з 2015 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2016 року шлюб розірвано.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не визнає її право на квартиру та згоди з приводу розподілу спірного майна між нею та відповідачем не досягнуто, просила суд ухвалити рішення, яким поділити спільне майно подружжя та виділити їй у власність 1/2 частини квартири за указаною адресою.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання стосовно судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно, яке набуте за час перебування у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому кожний із подружжя має право на 1/2 частини спірної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалюючи таке рішення, апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира придбана 22 жовтня 2013 року за кошти у розмірі 145 800 грн, які отримані внаслідок укладення договору купівлі-продажу відповідачем разом із його батьками іншої квартири АДРЕСА_2 . Вартість цієї квартири становила 375 800 грн. Указані правочини посвідчувались приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Топоровською В. О. в один день - 22 жовтня 2013 року. Оскільки судом достовірно встановлено джерело походження коштів на придбання нерухомого майна, то квартира не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та інших учасників

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Посилається на те, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири вона, як дружина, надавала згоду на цей правочин, оскільки квартира придбавалася для їхньої сім`ї. Отже, квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя, оскільки діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними під час шлюбу; відсутні також рішення, за якими визнавалось право особистої приватної власності за відповідачем на квартиру, у справі відсутні докази, що квартира придбана за кошти від продажу квартири позивача та його батьків. За таких обставин спірне нерухоме майно не може вважатися особистою приватною власністю одного з подружжя.

Заявник також зазначає, що апеляційний суд не встановив дійсний характер правовідносин сторін, підстави заявлених вимог, факти, які підлягають встановленню, не дав оцінку доказам з дотриманням принципу допустимості, не навів мотивів, з яких виходив, відхиляючи частину доказів та не обґрунтував доведеність встановлених ним певних фактів, неналежно дослідив обставини справи, не врахував, що сплив строк давності на перегляд заочного рішення.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що з 17 серпня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

22 жовтня 2013 року між продавцем ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого відповідачем придбана квартира АДРЕСА_1 , вартістю 147 800 грн (а.с.5).

З 2015 року сторони припинили шлюбні відносини.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована - один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Водночас, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка придбана за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 виходила з презумпції належності квартири до спільного сумісного майна подружжя, з чим погодився суд першої інстанції.

Проте на підставі належних та допустимих доказів, які надав відповідач до суду апеляційної інстанції, яким надана належна оцінка, встановлено, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, які ним отримані за відчуження іншого житла, що належало йому та його батькам на праві власності. Зокрема, спірна квартира придбана 22 жовтня 2013 року за кошти у розмірі 145 800 грн, які отримані внаслідок укладення договору купівлі-продажу відповідачем разом із його батьками іншої квартири АДРЕСА_2 . Вартість цієї квартири становила 375 800 грн. Указані правочини посвідчувались приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Топоровською В. О. в один день - 22 жовтня 2013 року. Оскільки судом достовірно встановлено джерело походження коштів на придбання нерухомого майна, то квартира не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

Визначальним у цьому спорі є встановлення джерела походження коштів, за які набуто нерухоме майно. Отже, відповідачем належними та допустимими доказами спростовано презумпцію віднесення спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя.

Заявник не довела, що спірне майно придбане за спільні кошти. Надання позивачем згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири та мета придбання квартири не є доказом того, що квартира придбана за спільні кошти подружжя і що вона є спільною сумісною власністю подружжя. Апеляційний суд з дотриманням норм статті 212 ЦПК України 2004 року дав оцінку наявним у справі доказам, в тому числі обґрунтовано не взяв до уваги надану апеляційному суду копію розписки від 03 жовтня 2013 року про отримання у борг коштів у сумі 150 000 грн на придбання квартири.

Необґрунтованими є і доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції строку перегляду заочного рішення суду першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що у них відсутні відомості про вручення відповідачу судової повістки чи іншого повідомлення про розгляд справи по суті.

Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Тому відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний