Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 458/1319/16-ц

провадження № 61-11746св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Турківська комунальна центральна районна лікарня,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Турківської комунальної центральної районної лікарні на рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року в складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Турківської комунальної центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 жовтня 1965 року вона працювала у відповідача на посаді сестри медичної стаціонару хірургії Турківської комунальної центральної районної лікарні. 04 листопада 2016 року була звільнена відповідачем з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників. Вважала, що звільнення є незаконним, оскільки відбулось із порушенням процедури звільнення, зокрема: рішення про її звільнення не було погоджено із первинною профспілковою організацією, про наступне вивільнення її попереджено з порушенням, встановленого

статтею 49-2 КЗпП України строку та при її звільненні всупереч статті 42 КЗпП України не було враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона має більш тривалий безперервний стаж роботи.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі у Турківській комунальній центральній районній лікарні на посаді сестри медичної стаціонару хірургії, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 24 лютого

2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено факт порушення відповідачем вимог чинного трудового законодавства під час звільнення працівника у зв`язку зі скороченням штату.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року рішення Турківського районного суду Львівської області від 24 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сестри медичної стаціонару хірургії Турківської комунальної центральної районної лікарні з 05 листопада 2016 року.

Стягнуто з Турківської комунальної центральної районної лікарні на користь

ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 листопада

2016 року по 31 травня 2017 року в розмірі 28 501,74 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, виходив з того, що позивача звільнено з роботи з порушенням норм трудового законодавства, зокрема не було враховано її переважне право, правовими наслідками чого є поновлення позивача на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 рокуТурківська комунальна центральна районна лікарня подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції. Крім того, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційним судом було здійснено розрахунок такої суми всупереч вимогам статті 27 Закону України «Про оплату праці» та правил передбачених Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду передано дану цивільну справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що позивач працювала у відповідача з 16 жовтня 1965 року по 05 листопада 2016 року та була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників.

Наказом Турківської комунальної центральної районної лікарні «Про оптимізацію ліжкового фонду та штатної чисельності працівників Турківської комунальної центральної районної лікарні» від 01 серпня 2016 року № 132-а, вирішено привести штатний розпис у відповідність до встановленого нормативу для Турківської комунальної центральної районної лікарні 220 стаціонарних ліжок та упорядкувати штатний розпис шляхом скорочення згідно з додатком № 1.

ОСОБА_1 від підпису в наказі про своє ознайомлення відмовилась, про що

18 серпня 2016 року було складено акт.

Також встановлено, що інші посади ОСОБА_1 не пропонувались, оскільки з

01 серпня 2016 року по 05 листопада 2016 року вакантні посади у відповідача були відсутні.

У хірургічно-травматологічному відділенні було 10,5 штатних одиниць сестер медичних стаціонару, а після скорочення залишилось - 8,5 штатних одиниць сестер медичних стаціонару.

На роботі залишилось 8 осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Усі із зазначених вище осіб, а також позивач мають медичну освіту, а також пройшли атестацію у атестаційній комісії Департаменту охорони здоров`я ЛОДА, а ОСОБА_1 курс післядипломного навчання з удосконаленням медичних сестер хірургічних відділень та кабінетів у Львівському медичному коледжі післядипломної освіти.

Встановлено, що на день звільнення безперервний стаж роботи ОСОБА_1 у відповідача складав 51 рік 21 день, 23 грудня 2003 року їй присвоєно звання «Ветеран праці», а 21 червня 1988 року вона нагороджена медаллю «Ветеран праці».

ОСОБА_9 працює у лікарні понад 10 років, а ОСОБА_3 - понад 15 років.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).

Пунктом 1, 2, 3 частини другої статті 42 КЗпП України передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом, 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту восьмого Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що відповідачем не було враховано переважне право на залишення на роботі позивача, оскільки остання має більш високу кваліфікацію та більш тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, дійшов правильного висновку про те, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимог статті 42 КЗпП України, а тому обґрунтовано поновив ОСОБА_1 на роботі та враховуючи положення статті 235 КЗпП України обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Турківської комунальної центральної районної лікарні залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун