ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року

м. Харків

Справа № 642/2330/17

Провадження № 22-ц/818/213/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.

за участю секретарів судового засідання: Прокопчук І.В., Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, ухвалене 23 січня 2018 року о 10 годині 31 хвилині у складі судді Єфтіфієва В.М.,-

установив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, після уточнення якого у серпні 2017 року (т.1 а.с. 40-42) просила визнати спільним сумісним майном житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 70 700 грн., та автомобіль CHERRY A 15 AMULET, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 55 000 грн. За нею просила визнати право власності на ѕ частини будинку, за ОСОБА_2 просила залишити ј частину житлового будинку та автомобіль.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 16 травня 2006 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль «CHERY A 15 AMULET» 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Право власності на будинок зареєстроване за ОСОБА_2, після припинення шлюбних відносин з нею за вказаною адресою проживає їх спільна донька

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_1, визнати автомобіль «CHERY A 15 AMULET», д.н.з. № НОМЕР_1, спільним майном подружжя.

Зустрічний позов мотивовано тим, що спірний будинок було придбано ним через 10 діб після реєстрації шлюбу за 70 700 грн., що за курсом НБУ становило 14 000 доларів США. 11 500 дол. США із вказаної суми було надано його матір'ю ОСОБА_4, а залишок коштів було отримано ним як кредит у банку. Автомобіль «CHERY A 15 AMULET» також було придбано в кредит.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 січня 2018 року первісний та зустрічний позови задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, автомобіль «CHERY A 15 AMULET», д.н.з. НОМЕР_1. В порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ частину житлового будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «CHERY A 15 AMULET», стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в сумі 27 500 грн. в рахунок ідеальної частки в спільному сумісному майні подружжя. В іншій частині у задоволенні позовів відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що набуте сторонами у справі майно, що складається з будинку та автомобілю є спільною сумісною власністю подружжя. Факт отримання ОСОБА_2 коштів у розмірі 11500 доларів США від свідка ОСОБА_5 для придбання будинку є доведеним, проте в договорі - купівлі продажу покупцем будинку зазначено ОСОБА_2 Позову про визнання зазначеного договору недійсним не заявлено. 6 тисяч доларів США сторони у справі брали в кредит саме для придбання будинку. Тому спірний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності та відповідно до вимог ст.ст. 60,61,70 СК України підлягає поділу в рівних частках. Наданими у справі доказами доведено, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_1 під час шлюбу. Зазначений транспортний засіб є неподільним майном і знаходиться у користуванні ОСОБА_2 Тому суд визнав за останнім право власності на автомобіль зі стягненням з нього на користь ОСОБА_1 вартості її частки у розмірі 27 500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині визнання будинку спільним сумісним майном подружжя та його поділу в рівних частках. Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його зустрічного позову та визнання за ним права особистої власності на спірний будинок. В іншій частині просив рішення суд залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд правильно встановив факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_5 11500 дол. США на придбання спірного будинку, але зробив хибний висновок про те, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Застосовуючи норму ст. 60 СК України, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Факт витрачання отриманих у ОСОБА_5 коштів у сумі 11500 доларів США на купівлю будинку підтверджується розпискою. Кошти були надані ОСОБА_2, коли він ще не перебував у шлюбі, тому ці кошти є його особистим майном. Будинок було придбано через 10 діб після укладення шлюбу та зареєстровано на ОСОБА_2 Суд незаконно послався на ст. 215 ЦК України, оскільки учасники судового процесу таких вимог не заявляли. Договір купівлі - продажу спірного будинку було укладено відповідно до вимог закону, ОСОБА_5 його не оспорює тому, що надала кошти для придбання будинку у власність сина.

ОСОБА_1 у відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Посилалася на те, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та ухвалив законне рішення. Підстави для визнання спірного будинку особистим майном ОСОБА_2 відсутні. Про існування розписки, згідно якої ОСОБА_2 отримав від своєї матері 11 500 доларів США для придбання будинку, вона не знала. Вони спільно отримували матеріальну допомогу від батьків та брали кредит у банку розмірі 6000 доларів США для придбання та утримання будинку. Апелянт поручалася перед банком за виконання договору кредиту та спільно з чоловіком сплачувала кошти за цим договором. З ОСОБА_2 вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2004 року.Сторони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_2 рішення суду в частині визнання автомобіля «CHERY A 15 AMULET», д.н.з. НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 компенсації за її частку в автомобілі не оскаржує, рішення суду в цій частині не переглядається.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч. 2,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.2006 року (т.1 а.с. 4а), мають спільну дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 12). Шлюбні відносини та проживання однією сім'єю між сторонами у справі фактично припинені.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано майно: - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 70 700 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26.05.2006 року (т.1 а.с. 60-61) та автомобіль «CHERY А 15 AMULET» 2007 року випуску держ. № НОМЕР_1. вартістю 55 000 грн. (т.1 а.с. 18).

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони у справі не заперечували факту отримання 6 000 доларів США у кредит саме для придбання будинку. Зазначені кошти були виплачені протягом подружнього життя. На підтвердження цих обставин сторонами у справі було надано довідку Банку про відсутність у ОСОБА_2 станом на 05 квітня 2016 року заборгованості за кредитним договором № 1345/2006 від 26 травня 2006 року( т.1 а.с. 17), копію договору поруки № 1345/2066 - п від 26.05.2006 року (т.1 а.с. 87) та копія договору іпотеки житлового будинку з надвірними будівлями № 1345/2006-з від 26 травня 2006 року (т.1 а.с. 63-64).

ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів виплати вищезазначеного кредиту за рахунок особистих коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 доведено, що частка в будинку в розмірі 11 500 доларів США не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя тому, що зазначені кошти були надані ОСОБА_2 його матір'ю ОСОБА_5

Судова колегія погодитися з таким висновком суду не може. З даних розписки від 25 квітня 2006 року (т.1 а.с. 68) вбачається, що ОСОБА_2 взяв у мами, ОСОБА_5, кошти для придбання будинку у розмірі 11 500 доларів США. Зазначена розписка складена у простій письмовій формі.

Згідно пояснень ОСОБА_2 та пояснень свідка ОСОБА_5 зазначені кошти він взяв не у позику, а безповоротно, їх повернення ОСОБА_5 не вимагає.

Тому, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин положення ЦК України що регулюють укладення та виконання договору позики.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 пояснила, що їй не було відомо про розписку. Проте вона не заперечувала, що її батьки та батьки ОСОБА_2 надавали їм матеріальну допомогу при придбанні будинку. При цьому ОСОБА_5 дала 8 000 доларів, а її батьки - 4 000 доларів. 6 000 тисяч доларів США вони взяли в кредит в банку на підставі договору кредиту № 1345/2006 від 26 травня 2006 року В забезпечення виконання вказаного договору кредиту,було укладено договори іпотеки та поруки від 26 травня 2006 року.

Відповідно до частини п'ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, у разі укладення між ОСОБА_2 та його матір'ю договору дарування грошових коштів на суму 11 500 доларів США, такий правочин не лише мав бути вчинений у письмовій формі, а й підлягав нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про доведеність факту отримання позивачем за зустрічним позовом в особисту власність коштів у розмірі 11 500 доларів США на придбання будинку від ОСОБА_5

Одночасно сам по собі факт визнання ОСОБА_1 отримання коштів у розмірі 8 000 доларів на придбання будинку від ОСОБА_5 презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок не спростовує.

Відповідно до частин першої, третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об'єктом їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з'ясована окремо.

26.05.2006 року ОСОБА_2 придбав спірний будинок за згодою дружини - ОСОБА_1, що підтверджується її заявою, адресованою приватному нотаріусу Дяченко В.Є. (т.2 а.с. 69). Справжність підпису ОСОБА_1 засвідчена нотаріально.

Оскільки спірний будинок був придбаний в період шлюбу сторін за згодою ОСОБА_1, то це майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

За таких обставин, суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину будинку за кожним.

При цьому судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не заявлено вимог про визнання договору частково недійсним щодо належності спірного будинку. Тому рішення суду в частині підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає зміні. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 належить відмовити з інших підстав.

З урахуванням викладеного вище, апеляційна скарга ОСОБА_3, подана в інтересах ОСОБА_2, підлягає задоволенню частково. Рішення суду першої інстанції належить змінити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 січня 2018 року змінити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою власністю відмовити з інших підстав.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний