КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8854/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 356/377/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Лугового Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області від 27 березня 2019 року, постановлене у складі судді Лялик Р.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей», в.о. директора Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» Джури Юлії Борисівни про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей», в.о. директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» Джури Ю.Б. про відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву обґрунтовував тим, що з 04.11.2008 року працював на посаді директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» та 08.08.2016 року був звільнений із займаної посади. Разом з тим, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, ні в день його звільнення, ні в наступні дні роботодавцем не було повідомлено позивачу про нараховані суми, належні йому при звільненні, а також не проведено виплати всіх належних сум, а саме: не здійснено у повному обсязі виплату заробітної плати за 2016 рік у загальному розмірі 28 025,17 грн., з яких премії - 14 012,58 грн., за посадовим окладом - 555,82 грн., доплати за гуртожиток - 55,58 грн., згідно контракту - 194,54 грн., надбавки за вислугу років - 166,75 грн., надбавки за престижність праці - 27,79 грн., компенсації за невикористану відпустку - 13 012,11 грн. (разом з тим, у серпні 2016 року позивачу було нараховано лише премію у розмірі 14 012,58 грн.), не здійснено виплати згідно п. 3.4.2 Контракту (20% надбавка за престижність праці).

Також позивачу не здійснено виплату заробітної плати (преміювання) у загальному розмірі 35 367 грн. 25 коп. за наказами Головного управління освіти і науки Київської обласної державної адміністрації, наказом Департаменту освіти, науки та молоді Київської обласної державної адміністрації, наказами Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації. Відтак, 15.08.2016 року позивач змушений був звернутись з письмовою заявою до в.о. директора ліцею Джури Ю . Б . з проханнями забезпечити відповідні виплати, на яку отримав усні запевнення, що кошти будуть виплачені.

Оскільки обіцянка дотримана не була, тому 10.08.2017 року позивач повторно звернувся до в.о. директора ліцею Джури Ю. Б. з проханням забезпечити перерахування та виплатити належні йому суми, після чого 27.09.2017 року на картковий рахунок позивача було зараховано кошти у розмірі 2393,90 грн. Жодної письмової відповіді на вказані звернення позивач не отримав.

Вказана бездіяльність відповідача призвела до того, що позивач був змушений звернутись до суду за захистом свого права на своєчасне отримання винагороди за працю.

Відтак, своєю бездіяльністю відповідач грубо порушив гарантовані ст.ст. 28, 33, 40, 48, 54 Конституції України права, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що змушує позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Бездіяльність відповідача щодо виплати належної позивачу заробітної плати, а також не проведення з ним розрахунків при звільненні поставили останнього у скрутне матеріальне становище, унеможливили нормальне існування його та членів його сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Позивач не має змоги спілкуватись та бачитись з рідними, близькими та друзями, які проживають в інших містах, змушений шукати додаткові джерела доходів та відмовитися від найнеобхіднішого, оскільки всі наявні кошти витрачаються на забезпечення нагальних потреб його родини на оплату комунальних послуг.

Крім того, позивач змушений був відмовитися від запрошення студентської корпорації Alte Turnerschaft Eberhardina-Makromannia попрацювати з архівами даної організації, а також не зміг вчасно завершити роботу над статтею про традиції студентських корпорацій (братств) Німеччини для публікації в часописі «Einst und Jetzt».

Відтак, посилаючись на положення ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст. 16, 23 ЦК України, а також рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012), зазначає, що вказаними вище діями відповідача позивачу було заподіяно моральної шкоди, розмір якої він оцінює в 301563 грн., та яку просить стягнути з державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей».

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 27 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду, оскільки фактичної виплати всіх сум, що належать йому від навчального закладу, не відбулося по даний час, перебіг тримісячного строку для звернення до суду не розпочався, а правопорушення, щодо невиплати заробітної плати є триваючим. Вважає, що початком перебігу якого може бути лише дата, наступна після дати фактичної виплати всіх сум, що належать йому від навчального закладу.

Стверджує, що висновок суду про відсутність вини відповідачів у невиплаті належної йому заробітної плати у зв`язку з тим, що навчальний заклад не мав у своєму розпорядженні відповідних наказів, є помилковим, адже зроблений на підставі сфальсифікованих відповідачами доказів та не ґрунтується на матеріалах справи. Суд не взяв до уваги факт підтвердження навчальним закладом надходження до ліцею наказів, за якими позивачу не було виплачено заробітну плату, а також наявність у навчальному закладі цих наказів на момент його звільнення з посади.

Позивач та представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення, позивач подав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності. За викладених обставин колегія суддів вважала можливим розглянути справу за відсутності учасників справи відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно всупереч вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні позивача 08.08.2016 року з ним не було проведено остаточного розрахунку у встановлені законом строки.

Разом з тим, рішенням Березанського міського суду Київської області від 23.07.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2019 року , встановлено, що відповідні накази про преміювання, на які посилається позивач, до навчального закладу не надходили, відтак, невиплата відповідних сум при звільненні позивача мала місце не з вини установи. Водночас, позивачу було відомо про наявність відповідних наказів про преміювання, він мав можливість надати вказівку головному бухгалтеру ліцею про їх виконання та перевірити, чи було виплачено зазначені кошти, проте не здійснив дій для їх своєчасного виконання.

Вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди визнані судом першої інстанції необґрунтованими, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди, її характеру та обсягів, з огляду на встановлений факт відсутності вини роботодавця у невиплаті належних працівнику при звільненні сум і якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, та якими доказами це підтверджується.

Щодо підстав відшкодування моральної шкоди, заподіяння якої позивач пов`язує з несвоєчасною виплатою заробітної плати та надбавки, то відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виплата навчальним закладом коштів позивачу у сумі 2393 грн. 90 коп. як донарахування надбавки за престижність педагогічної праці, фактично мала місце 27.09.2017 року та є початком перебігу встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення працівника до суду з вимогою про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум.

Таким чином, в даному випадку, станом на час звернення з позовом до суду 10.07.2018 року, вказаний строк був пропущений позивачем. Оскільки клопотань про його поновлення, та обґрунтувань поважності причин його пропуску в порядку, передбаченому ст. 234 КЗпП України, позивачем надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у цій частині з підстав пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 23 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного навчального закладу "Березанський професійний аграрний ліцей", Міністерства освіти і науки України про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначеним рішенням встановлено обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі за позовом ОСОБА_1 Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей», в.о. директора Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» Джури Ю.Б. про відшкодування моральної шкоди.

Так, рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 з 04.11.2008 року працював на посаді директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей», що підтверджується контрактом від 04.11.2008 року. Наказом Міністерства освіти і науки України № 367-к від 08.08.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП та достроково припинено контракт від 24.09.2015 року.

15.08.2016 року, 10.08.2017 року, 19.03.2018 року ОСОБА_1 звертався до в.о. директора Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» Джури Ю.Б. із заявами, у яких просив забезпечити проведення з ним всіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством, в тому числі, виплат відповідно до п. 3.4.2 Контракту, укладеного 24.09.2015 року між Міністерством освіти і науки України та ОСОБА_1 , а саме надбавки в розмірі 20% посадового окладу з метою підвищення престижності педагогічної праці, а також премій .

Відповідно до виписок з розрахунково-платіжних відомостей, при звільненні ОСОБА_1 08.08.2016 року було нараховано заробітну плату за 4 робочі дні в сумі 14012 грн. 59 коп., в тому числі: за посадовим окладом - 555,82 грн., доплата за гуртожиток - 55,58 грн., згідно контракту- 194,54 грн., надбавку за вислугу років - 166,75 грн., надбавку за престижність праці - 27,79 грн., компенсацію за невикористану відпустку - 13 012 грн. 11 коп. Фактичний перерахунок суми на особистий картковий рахунок відбувся 23.08.2016 року. Окрім того, із спецфонду за серпень 2016 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в сумі 901,77 грн., в тому числі підвищення - 83,37 грн., компенсація - 818,40 грн. Фактичний перерахунок суми на особистий картковий рахунок відбувся 30.08.2016 року.

Згідно з довідкою від 28.03.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», 27.09.2017 року на картковий рахунок позивача було зараховано кошти у сумі 2393 грн. 90 коп.

Відповідно до листа Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» від 18.07.2018 року №01.01-23/181, після звільнення ОСОБА_1 та постійних його звернень до Державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» було вирішено діючою адміністрацією навчального закладу нарахувати та виплатити на картковий рахунок за період роботи з 01.01.2016 року по 08.08.2016 року відсоткову різницю на підставі контракту, а саме 15 відсотків за престижність педагогічної праці в сумі 2393 грн. 90 коп. 27 вересня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, Березанський міський суд Київської області у рішенні від 23 липня 2018 року, виходив з того, що розрахунок по заробітній платі за 4 робочі дні в сумі 14012,59 грн. із загального фонду, а також заробітній платі в сумі 901,77 грн. із спецфонду, був проведений фактично 23 серпня 2016 року та 30 серпня 2016 року відповідно.

Також судом встановлено, що після звільнення позивача навчальним закладом було прийняте рішення про донарахування пятнадцятивідсоткової різниці між встановленим п. 3.4.2 Контракту від 24.09.2015 року розміром надбавки за престижність педагогічної праці (20%) та розміром вказаної надбавки, що був визначений штатним розписом Ліцею на 2016 рік (5%), в сумі 2393 грн. 90 коп., що фактично мало місце 27 вересня 2017 року.

Таким чином, зазначеним рішенням суду встановлено, що остаточний розрахунок відповідача перед позивачем було здійснено 27.09.2017 року, а тому саме з цього часу вираховується тримісячний строк для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку.

Враховуючи встановлені зазначеним рішенням обставини, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 27 березня 2019 року правильно виходив з того, що остаточний розрахунок відповідачем було проведено 27 вересня 2017 року та є початком перебігу встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення працівника до суду з вимогою про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування судом положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зі змісту роз`яснень, наведених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 , для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що перебіг зазначеного строку не розпочався, оскільки позивачу також не було виплачено 35 317 грн. 25 коп. премії, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, задовольняючи позовні вимоги про стягнення зазначеної суми на користь позивача, Березанський міський суд Київської області в рішенні від 23 липня 2018 року встановив, що невиплата відповідних сум при звільненні позивача мала місце не з вини установи.

Так, вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 як директора ДНЗ «Березанський професійний ліцей» за рахунок коштів спеціального фонду було премійовано наказами Головного управління освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 24.10.2011 року № 208-к (в розмірі 2 посадових окладів), від 16.12.2011 року № 251-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 19.01.2012 року № 18-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 20.02.2012 року № 31-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 20.02.2012 року № 32-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 16.03.2012 року № 42-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 23.04.2012 року № 70-к (в розмірі 2 посадових окладів), від 23.05.2012 року № 91-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 25.06.2012 року № 110-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 26.07.2012 року № 124-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 23.01.2013 року № 10-к (в розмірі 70% посадового окладу), наказом Департаменту освіти, науки та молоді Київської обласної державної адміністрації від 25.02.2013 року № 26-к (в розмірі 75% посадового окладу), наказами Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 15.04.2013 року № 81-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 23.05.2013 року № 123-к (в розмірі 50% посадового окладу), від 19.06.2015 року № 66-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 21.09.2015 року № 121-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 07.12.2015 року № 153-к (в розмірі 1 посадового окладу) .

Разом з тим, позивач, перебуваючи на посаді директора ДНЗ, знаючи про наявність відповідних наказів про преміювання, мав можливість надати вказівку головному бухгалтеру ліцею про їх виконання та перевірити, чи було виплачено зазначені кошти працівникам. Крім того, з наданих суду витягів з журналу обліку вхідної документації судом встановлено, що відповідні накази про преміювання не надходили до установи.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України на підтвердження того факту, що внаслідок вказаних вище дій відповідача він зазнав будь-яких душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або інших негативних змін, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а відтак і доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності вини відповідача у невиплаті при звільненні позивачу премій за період 2011 - 2015 років на підставі вищевказаних наказів, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначена обставина встановлена рішенням суду, яке набуло законної сили, у справі між цими ж сторонами, а відтак доведенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, врегульовано статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи відсутність вини відповідача у невиплаті частини заробітної плати (премій) позивачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі позивач також посилається на те, що відповідачем були порушені й інші його права, гарантовані Конституцією, а саме : право на повагу до гідності, право свободи пересування, право на обґрунтовану відповідь на звернення, право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, право на свободу наукової творчості, посилаючись при цьому на ст. 28, 33, 40, 48, 54 Конституції України.

Відповідно до ст. 28 Конституції України, на яку посилається позивач, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст. 54 Конституції України, громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Проте колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними, оскільки між позивачем та відповідачем ДНЗ «Березанський професійний аграрний ліцей» існували трудові відносини, які були припинені на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ( за угодою сторін). Відповідно правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами КЗпП України та відповідними нормами ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди, а не вищевказаними статтями Конституції України, Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 27 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.