Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 237/4712/17-ц

провадження № 61-45186св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Шахта ім. М. С. Сургая»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Шахта ім. М. С. Сургая» на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 05 червня 2018 року у складі судді Сенаторова В. А. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Попової С. А., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Шахта ім. М. С. Сургая» (далі - ДП «Шахта ім. М. С. Сургая») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що із 14 червня 2010 року його прийнято на роботу на посаду електрослюсаря підземного 4 розряду з повним робочим днем. Наказом в.о. директора шахти від 17 травня 2017 року № 476к його звільнено з роботи за прогули без поважних причин. Вважає, що його звільнення проведено з грубим порушенням законодавства про працю та без урахування обставин прогулу.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, оскільки тривалість вимушеного прогулу більше одного року сталася не з його вини.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 05 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду, таб. № 1034 із повним робочим днем у шахті ДП «Шахта ім. М. С. Сургая» із 11 червня 2016 року. Стягнуто з ДП «Шахта

ім. М. С. Сургая» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 100 130,92 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 звільнений 17 травня 2017 року без законних на те підстав, а отже, підлягає поновленню на роботі із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу ДП «Шахта ім. М. С. Сургая» відхилено. Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 05 червня 2018 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2018 року ДП «Шахта ім. М. С. Сургая» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 05 червня

2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду у повному обсязі та рішення суду першої інстанції в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 103 015,92 грн та ухвалити у цій частині нове рішення про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу із 05 жовтня 2017 року по 05 червня 2018 року у розмірі 34 627,20 грн, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги та розглянув питання щодо розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 , яке апелянтом не порушувалося. Крім того, прогул, який вчинений позивачем, був триваючим порушенням із 12 червня 2016 року по 17 травня

2017 року, тому відповідач наказом від 17 травня 2017 року № 465 «Про звільнення» звільнив позивача датою, що передувала першому дню прогулу - 11 червня

2016 року, адже позивач не був позбавлений можливості працювати, проте останній не з`являвся на підприємство до 05 жовтня 2017 року, коли отримав трудову книжку у відділі кадрів підприємства. Отже, вимушений прогул у позивача розпочався із дати коли він довідався про своє звільнення (05 жовтня 2017 року) та не зміг приступити до роботи, тому сума яку належить сплатити підприємству за час вимушеного прогулу має становити 34 627,20 грн = 8 місяців (із 05 жовтня 2017 року по 05 червня 2018 року)* 4 328,40 грн (середньомісячна заробітна плата).

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ДП «Шахта ім. М. С. Сургая».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 прийнятий на роботу в ВП «Шахта «Південнодонбаська № 3 «ДВЕК» (ДП «Шахта ім. М. С. Сургая») електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем у шахті згідно із наказом від 14 червня 2010 року № 856к.

Згідно з витягом із наказу від 17 травня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогули без поважної причини з 11 червня 2016 року.

Відповідно до довідки ДП «Шахта ім. М. С. Сургая» від 06 грудня 2017 року ОСОБА_1 протягом вісімнадцяти місяців до звільнення не працював; середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована виходячи з його тарифної ставки відповідно до Постанови Кабінета Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і складає

4 328,40 грн, а середньоденна заробітна плата становить 216,42 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція) затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за

№ 110, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Зі змісту пункту 4.1 Інструкції вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про задоволення позову та поновлення

ОСОБА_1 на роботі, оскільки звільнення позивача за прогули відбулось із порушення норм чинного законодавства, оскільки відсутність позивача на роботі була пов`язана із поважними причинами: військовою агресією на Сході України (місце проживання позивача - м. Мар`їнка розташовано на лінії зіткнення). Відповідач не оскаржував рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставності стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 червня 2016 року (дати звільнення) до 17 травня 2017 року (дати видання наказу про звільнення) є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, а статтею 116 КЗпП України встановлено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником у день звільнення.

Отже, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Оскільки день звільнення є останнім робочим днем. Після дня звільнення трудові відносини між працівником та підприємством - припиняються, відповідно роботодавець не може видавати будь-яких наказів відносно працівника.

У цій справі, роботодавець самостійно видав наказ, у якому визначив дату звільнення позивача, відповідно поновлення незаконно звільненого працівника може відбутись лише з дати звільнення.

За змістом статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Визначаючи датою звільнення позивача 11 червня 2016 року, роботодавець тим самим створив умови, за яких після 11 червня 2016 року позивач не міг працювати, оскільки був звільненим. З огляду на викладене, твердження відповідача про те, що у період із 16 червня 2016 року по 17 травня 2017 року позивач не міг працювати не з вини роботодавця - є безпідставними.

Неведене дає підстави для висновку, що рішення судів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме із 16 червня 2016 року - відповідає вимогам закону.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Шахта ім. М. С. Сургая» залишити без задоволення.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 05 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик