ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Херсон

Номер справи № 654/1634/18

Номер провадження № 22-ц/819/177/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)

Суддів: Вейтас І.В.

Приходько Л.А.

Секретар судового засідання: Зварич С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сіянка В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Позовна заява мотивована тим, що 09 червня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким позичальник отримала у борг від позивача 1000,00 доларів США та зобов'язалася повернути кошти у строк до 09 липня 2015 року та сплатити проценти у розмірі 10% на місяць.

В подальшому, 06 липня 2015 року та 09 липня 2015 року між ним та відповідачем було укладено ще два договори позики, за якими позичальник отримала у борг 2000,00 та 1000,00 доларів США, відповідно, з прирівнянням до гривневого еквіваленту, з терміном повернення грошей до кінця 2017 року та сплатою процентів у розмірі 10% щомісяця, про що складено відповідні розписки.

Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договорами позики ОСОБА_3 не виконала, в обумовленні строки позику не повернула, проценти за користування коштами не сплачує, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за позиковими зобов'язаннями у загальному розмірі 373244,00 грн., яка складається із суми боргу та процентів, обрахованих позивачем станом на час звернення до суду.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1000,00 доларів США та 60000,00 грн.; судовий збір у розмірі 861,92 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення на його користь процентів за користування коштами, пославшись на відсутність обґрунтованого розрахунку суми процентів, із зазначенням періоду за який вони стягуються, оскільки про це суд мав зазначити на стадії відкриття позовного провадження та роз'яснити про необхідність надання такого розрахунку.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідач зазначила, що будь-яких грошових коштів за борговими розписками від ОСОБА_2 не отримувала. На думку апелянта, зі змісту наданих позивачем розписок не можна встановити ні суми отриманих коштів, ні номіналу валюти, ні дати отримання коштів, а також умов їх повернення.

Письмові відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав з підстав викладених у скарзі та надав суду оригінали розписок від 09 червня, 06 та 09 липня 2015 року, які залучені до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_3 та її адвокат Лагода А.А. проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечували, подану відповідачем скаргу підтримали.

При цьому, ОСОБА_3 визнала факт одержання від ОСОБА_2 позики у розмірі 40000,00грн. та 20000,00грн., та факт складання розписок на ці суми, але заперечувала отримання від позивача 1000,00доларів США, пояснити з приводу чого склала розписку про одержання цих коштів не змогла. Також відповідач не заперечувала, що не повернула отриману позику у зв'язку з тяжким матеріальним становищем (технічний запис судового засідання від 23.01.2019р.).

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Судом встановлено, що 09 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики, за яким відповідач отримала у борг від позивача 1000,00 доларів США, які зобов'язалася повернути до 09 липня 2015 року та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 10% на місяць (а.с.4).

06 липня 2015 року та 09 липня 2015 року між сторонами було укладено ще два договори позики, за якими позичальник отримала у борг від позикодавця 40000,00грн. та 20000,00 грн., відповідно, з терміном повернення грошей до кінця 2017 року та сплатою процентів у розмірі 10% щомісяця (а.с.5,6).

Умови договорів позики були погоджені сторонами та викладені у відповідних розписках, підписаних ОСОБА_3 (а.с.4-6), що відповідачем під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не заперечувалося.

Позивач пояснив, що хоча відповідачка й не виконала зобов'язання за договором позики від 09 червня 2015 року, він надав їй наступні позики у липні 2015 року, які були обумовленні терміновою необхідністю лікування сина ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення сум основного боргу, вказаних в розписках, суд першої інстанції вважав доведеним факт укладення між сторонами договорів позики та виникнення боргових зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про неотримання нею коштів за борговими розписками, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на пояснення самої відповідачки та зазначення у розписках факту отримання коштів, оскільки вказівка «беру» свідчить про одержання грошей відповідачем, у зв'язку із чим суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду в цій частині.

Разом з цим, не можна погодитися із висновком суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за договорами позики з приводу ненадання позивачем розрахунку заборгованості за процентами.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, у тому числі, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять даних щодо виконання судом наведеної норми процесуального права, зокрема не роз'яснено наслідків, які, на думку суду, унеможливили стягнення обумовлених договорами процентів відповідно до положень ст.1048 ЦК України.

Оскільки за укладеними сторонами договорами передбачено сплату позичальником процентів за користування коштів, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів зауважує, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою обумовлено строком дії самих договорів. Після закінчення строку дії договорів, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (правові позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц) та, про які у справі не заявлено, а, отже, позовні вимоги про стягнення процентів за користування коштами підлягають частковому задоволенню.

Зібранні докази свідчать, що договір позики у розмірі 1000,00 доларів США від 09 червня 2015 року укладений сторонами строком на 1 місяць, а саме до 09 липня 2015 року, тому розмір 10% процентів, що підлягає стягненню за користування коштами за вказаний період становить 100,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті, на день ухвалення судового рішення, становить 2812,00грн.;

договір позики у розмірі 40000,00 грн. від 06 липня 2015 року з кінцевим терміном повернення грошей до кінця 2017 року, а відтак до 31 грудня 2017 року, укладений сторонами на строк 29 місяців 25 днів, а тому розмір 10 % за місяць, що підлягає стягненню становить 119225,75грн.;

договір позики у розмірі 20000,00 грн. від 09 липня 2015 року з кінцевим терміном повернення грошей до кінця 2017 року, а саме до 31 грудня 2017 року, є укладеним сторонами на строк 29 місяців 22 дні, а тому розмір 10% за користування грошовими дорівнює 59419,22грн., а всього 181456,97грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_3 без задоволення та про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 з прийняттям у справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування коштами.

Згідно положень ч.ч. 6, 13 ст.141 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог (63%), пов'язані зі сплатою судового збору в судах першої та апеляційної інстанціях, у загальному розмірі 5341,55грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування коштами за договорами позики скасувати, ухвалити в цій частині нову постанову, якою зазначені позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 проценти за користування коштами за договорами позики у загальному розмірі 181456,97грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5341,55грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 25 січня 2019 року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: І.В. Вейтас

Л.А. Приходько