Справа № 752/7693/17 Головуючий І інстанція: Новак А.В.
Провадження № 22-ц/824/2000/2019 Доповідач апеляційна інстанція: Савченко С.І
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що із 2013 року по січень 2016 року відповідачка ОСОБА_4 займала посаду заступника директора Громадської організації «Науково-дослідний інститут економічного розвитку» (на громадських засадах, без оплати праці) і була звільнена ним, як керівником вказаної Громадської організації, за грубі порушення у роботі. У лютому 2016 року він звернувся до органів поліції та до фіскальної служби з повідомленнями про вчинені відповідачкою правопорушення, за результатами яких органами поліції відкрито кримінальне провадження.

Вказував, що після вказаних подій у липні 2016 року відповідачка надіслала лист до ГУ ДФС у м.Києві, окремі відомості з якого йому надано Дарницькою державною податковою інспекцією. У даному листі вона навела неправдиві відомості, що ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема в листі йдеться про те, що він лобіював інтереси тих чи інших авторів для публікацій у науковому журналі, а потім виявлялося, що брав з них плату за їх послугу у більшій сумі, видавав довідки про результати впровадження досліджень за кошти, що у свою чергу потягло скарги. Вони провели розслідування і виявили постраждалих, а після звернення до ОСОБА_3, останній зник. У листі зазначено, що такі ж махінації він проводив у Київському національному університеті технологій та дизайну і Київському національному лінгвістичному університеті, де на нього скаржилися за вимагання коштів за курсові, дипломні захисти і після чого він звільнився. На сьогодні він безробітний, однак шахрайських дій у відношенні відповідачки не покидає, ховається від них та пише на них нісенітниці та пусті кляузи. Зараз іде досудове слідство по його діях щодо закриття ГО «НДІЕР». Вказано, що він придбав дві трьохкімнатні квартири у м.Києві у новобудовах з яких коштів він це собі дозволив та чи сплатив податки із так званих доходів ?

- 2 -

В одній квартирі він живе, а іншу здає за 15000 грн. А тому просила перевірити чи декларує він ці доходи за останні 5 років та чи платить з них податки до бюджету.

Зазначав, що внаслідок таких дій відповідачки йому завдано моральної шкоди, у нього загострився стан здоров'я, різко підвищився тиск, припинився сон, зросла дратівливість та нервозність, загострилися болі в області серця і поглибилася депресія. Завдану моральну шкоду оцінив у розмірі 80000 грн.

У зв'язку з наведеним просив визнати, що ОСОБА_4 в порушення вимог ст.68 Конституції України розповсюдила недостовірні (брехливі) відомості відносно нього, викладені у листі до ГУ ДФС у м.Києві, зобов'язати ОСОБА_4 публічно в присутності посадових і службових осіб ГУ ДФС у м.Києві та Дарницької податкової інспекції вибачитися перед ним, а також спростувати розповсюджену недостовірну інформацію шляхом направлення на адресу ГУ ДФС у м.Києві рекомендованого листа з власноручним підписом такого змісту: «Шановні працівники ГУ ДФС у м.Києві! До Вас звертається ОСОБА_4, доцент кафедри менеджменту Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України. Повідомляю, що відомості, які я надала у своєму листі відносно ОСОБА_3-є неправомірними (брехливими), цей лист я направила без належних підстав», стягнути з відповідачки на його користь 80000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що при розгляді справи, суд прийшов до неправильних висновків, що у викладеному листі відповідачка висловила своє особисте міркування у формі припущень, які є оціночними судженнями, бо відповідачка вказала саем фактичні твердження, які не відповідають дійсності, адже у листі ОСОБА_4 виклала фактичні дані у категоричній (імперативній формі), також у листі викладено інформацію не лише про доходи ОСОБА_3, а й іншу інформацію яка характеризує його негативно, і перевірка якої не входить до повноважень органів ДФС України. Також суд не врахував приписи ст.ст.32, 68 Конституції України, ст.ст.1,16,23,269-280 ЦПК України, на які посилався позивач в обґрунтування свої вимог. Висновок суду про ненадання позивачем доказів про настання моральної шкоди є передчасним, необґрунтованим та помилковим.

Відповідачка ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва як незаконне.

ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

- 3 -

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що, направляючи лист на адресу ГУ ДФС у м.Києві, ОСОБА_4 реалізувала своє конституційне право на направлення звернень до органів державної влади, гарантоване Основним законом.

При цьому суд виходив з того, що у листі відповідачка висловила свої особисті міркування у формі припущень у відношенні цілого ряду подій, які на думку ОСОБА_4 мали місце, а форма їх викладення є оціночними судженнями, а відтак така інформація не підлягає спростуванню, а її оприлюднення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Спростування спірних висловлювань суперечитиме законодавству України та практиці Європейського Суду з прав людини.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації.

Спірні правовідносини регулюються ст.277 ЦК України, згідно ч.1 якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь і на спростування цієї інформації. Згідно ч.3 ст.277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною.

Згідно роз'яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В той же час відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів

- 4 -

державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Аналогічні положення закріплені у Законі України «Про звернення громадян», згідно ст.1 якого громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Отже, звернення особи до відповідних компетентних органів влади із відповідною заявою не можуть розглядатись як поширення неправдивих відомостей, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист основних прав і свобод людини, яка гарантує право особи на свободу вираження поглядів і думок.

Така ж позиція викладена у п.16 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року, згідно якої суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 2016 року відповідачка ОСОБА_4 направила на адресу начальника ГУ ДФС у м.Києві лист звернення, у якому просила провести перевірку доходів у відношенні ОСОБА_3 за 2010-2015 роки.

Серед іншого відповідачка зазначила у листі, що позивач лобіював інтереси тих чи інших авторів для публікацій у науковому журналі, а потім виявлялося, що брав з них плату за їх послугу у більшій сумі, видавав довідки про результати впровадження досліджень за кошти, що у свою чергу потягло скарги. Вони провели розслідування і виявили постраждалих, а після звернення до позивача останній зник. У листі зазначено, що такі ж махінації він проводив у Київському національному університеті технологій та дизайну і Київському національному лінгвістичному університеті, де на нього скаржилися за вимагання коштів за курсові, дипломні захисти і після чого він звільнився. На сьогодні він безробітний, однак шахрайських дій у відношенні відповідачки не покидає, ховається від них та пише на них нісенітниці та пусті кляузи. Зараз іде досудове слідство по його діях щодо закриття ГО «НДІЕР». Вказано, що він придбав дві трьохкімнатні квартири у м.Києві у новобудовах з яких коштів він це собі дозволив та чи сплатив податки із так званих доходів ? В одній квартирі він живе, а іншу здає за 15000 грн., а тому просила перевірити чи декларує він ці доходи за останні 5 років та чи платить з них податки до бюджету.

Відповідно до відповіді ГУ ДФС у м.Києві заступника начальника ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві від 10 серпня 2016 року за № 12125/К/26-51-13-06-16 «Про надання відповіді» ОСОБА_3 станом на 09 серпня 2016 року було залучено до декларування доходів за 2014-2015 роки.

Отже, враховуючи направлення листа на адресу начальника ГУ ДФС у м.Києві з мотивів перевірки доходів позивача, відповідачка реалізувала своє конституційне право передбачене ст.40 Конституції України, висловивши своє особисте міркування у формі оціночних суджень та припущень, що у свою чергу не може вважатись поширенням

- 5 -

недостовірної інформації.

За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо спростування відомостей.

Також, суд вірно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, як похідних.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що у листі відповідачки викладено не лише дані щодо необхідності перевірки доходів ОСОБА_3, а й іншу інформацію яка характеризує ОСОБА_3 негативно, і перевірка якої не входить до повноважень органів ДФС України, необгрунтовані.

Із наявного у справі витягу із звернення відповідачки (а.с.6-7) вбачається, що метою звернення відповідачки була саме перевірка доходів ОСОБА_3, його спроможності придбати дві трикімнатні квартири та повної і своєчасної сплати податків. Аналіз вказаного зверненнясвідчить про критичну оцінку подій які складись між відповідачкою та позивачем, та є її оціночним судженнями та є результатом критичної оцінки певних подій та фактів.Оціночні судження, в тому образливі, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості у порядку визначеному ст.277 ЦК України.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (є частиною національного законодавства)кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Згідно роз'яснень п.19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За таких обставин, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скарги про те, що направлення відповідачкою листа до фіскальної служби не може бути свідченням її сумлінної поведінки безпідставні, як вище вказувалося відповідачка скаристалася наданим їй законом право на звернення до державних органів. Посилання на мету звернення не має правового значення.

Посилання у скарзі на те, що відповідачка у зверненні висловила не тільки

- 6 -

припущення, а виклала фактичні дані необгрунтовані. Наведені у зверненні висловлювання стосуються оцінки відповідачкою особистості позивача із використанням мовних засобів, зокрема гіпербол, а тому їх неможливо розцінити як конкретні факти.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо ненаданя доказів моральної шкоди колегія суддів не бере до уваги, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про спростування недостовірної інформації у задоволенні яких судом відмовлено і з чим колегія погоджується.

Колегія суддів не приймає до уваги надісланий позивачем до апеляційного суду 26 грудня 2018 року висновок експерного лінгвістичного дослідження писемного мовлення № 10520 від 08 серпня 2018 року, оскільки висновок виготовлений вже після ухвалення судом першої інстанції рішенняю

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у вийняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Подаючи вказаний висновок, позивач не надав суду доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з об'єктивних причин.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обгрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: