Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 463/2945/15-ц

провадження № 61-4288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М. Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Паламарчука Віталія Віталійовича,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання правовідносин припиненими,

за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний Кредит» - Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року у складі колегії суддів: Тропак О. В., Приколоти Т. І., Федоришина А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив: визнати припиненими правовідносини станом на 25 травня 2015 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит», банк), які виникли на підставі договору про надання відновлюваної кредитної лінії від 05 грудня 2014 року № 05.1-48ф/2014/2-1, договору застави майнових прав вимоги отримання грошових коштів згідно з договором банківського вкладу «Стандартний» від 05 грудня 2014 року № DF263/2014-146 строком на 6 місяців в іноземній валюті - доларах США (без капіталізації процентів); зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Онищука Дмитра Вікторовича (в подальшому в особі Паламарчука В. В. ) внести позивача в перелік вкладників ПАТ «Банк національний кредит», які мають право на відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) виплатити йому грошові кошти у сумі 200 000 грн відшкодування як вкладнику ПАТ «Банк національний кредит» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 05 грудня 2014 року між ним та ПАТ «Банк національний кредит» був укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 05.1-48ф/2014/2-1, за яким сторони погодили, що надання позивачу як позичальнику кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 25 процентів річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 400 000 грн з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 04 червня 2015 року (включно). Для забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором за цим договором, 05 грудня 2014 року було укладено договір застави майнових прав вимоги отримання грошових коштів згідно договору банківського вкладу «Стандартний» № DF263/2014-146 строком на 6 місяців в іноземній валюті - долари США (без капіталізації процентів), що розміщений в ПАТ «Банк національний кредит» та належить позичальнику на праві власності в сумі 30 000 доларів США, а також було укладено договір відступлення права вимоги від 05 грудня 2014 року №04-1566/14 під відкладальною обставиною. Протягом травня 2015 року неодноразово звертався до Львівського відділення кредитора про дострокове розірвання депозитного договору із закриттям кредиту з частини депозитних коштів. 25 травня 2015 року він звернувся з письмовою заявою до ПАТ «Банк національний кредит» з вимогою закрити кредит достроково за рахунок предмету застави - коштів на депозитному рахунку № НОМЕР_1 згідно з договором банківського вкладу «Стандартний» від 05 грудня 2014 року № DF263/2014-146, а тому термін погашення кредиту вважається таким, що настав в день, що передує дню подання такої заяви. Оскільки термін виконання основного договору - кредитної лінії настав, то у заставодержателя виникли підстави для зарахування коштів на депозитному рахунку в рахунок погашення основного зобов`язання. 25 травня 2015 року вступив в дію пункт 1.1 договору про відступлення права вимоги в частині суми заборгованості за основним договором (на 400 000 грн), тобто відбулося поєднання боржника та кредитора в одній особі, що має наслідком припинення зобов`язання. Оскільки сума депозиту є більшою за суму боргу за основним договором, то залишок коштів на депозитному рахунку підлягає поверненню вкладнику. Відтак він повністю і належно виконав усі свої зобов`язання за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 05.1-48ф/2014/2-1, однак відповідач своїх зобов`язань за депозитним договором не виконує - на його поточний рахунок кошти з депозитного рахунку не було перераховано, у зв`язку з чим він змушений звертатися до суду за захистом своїх прав.

Личаківський районний суд міста Львова ухвалою від 08 грудня 2015 року закрив провадження в частині позовних вимог про зобов`язання уповноважену особу ФГВФО Паламарчука В. В. внести позивача в перелік вкладників ПАТ «Банк національний кредит», які мають право на відшкодування за рахунок ФГВФО, зобов`язати ФГВФО виплатити позивачу кошти в сумі 200 000 грн відшкодування як вкладнику ПАТ «Банк національний кредит» за рахунок ФГВФО.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Личаківський районний суд міста Львова рішенням від 08 грудня 2015 року у складі судді Головатого Р. Я. відмовив в задоволенні позову.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що перехід від позивача до ПАТ «Банк національний кредит» права вимоги суми вкладу за договором банківського вкладу «Стандартний» від 05 грудня 2014 року № DF263/2014-146 строком на 6 місяців в іноземній валюті - долари США (без капіталізації процентів) не є тією обставиною, яка в розумінні статті 606 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) поєднує боржника і кредитора в одній особі, а тому відповідно не свідчить про припинення 25 травня 2015 року зобов`язань ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк національний кредит», які виникли на підставі договору про надання відновлюваної кредитної лінії від 05 грудня 2014 року № 05.1-48ф/2014/2-1. При цьому суд посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-43цс15.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Львівської області рішенням від 19 травня 2016 року,рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 грудня 2015 рокускасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову. Визнав припиненими правовідносини станом на 25 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк національний кредит», які виникли на підставі договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 05 грудня 2014 року № 05.1-48ф/2014/2-1, договору застави майнових прав від 05 грудня 2014 року № 04-1565/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному рахунку), згідно з договором банківського вкладу «Стандартний» від 05 грудня 2014 року № DF263/2014-146 строком на 6 місяців в іноземній валюті - долари США (без капіталізації процентів).

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що розмір грошових коштів, які були розміщені на депозитному рахунку позивача, перевищував розмір заборгованості за кредитним договором на 225 105,59 грн, тобто позивач належним чином і в повному розмірі виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому наступили передбачені статтями 599, 600, 601 ЦК України правові підстави для визнання правовідносин за кредитним договором припиненими.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2016 року Уповноважена особа ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний Кредит» - Паламарчук В. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати

рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року і залишити в силі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 грудня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків апеляційного суду про те, що позивач належним чином і в повному розмірі виконав зобов`язання за кредитним договором, оскільки згідно з його умовами часом повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора грошових коштів. Судом встановлено, що позивачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було подано заяву про закриття кредиту, що не є підставою та не може вважатися належним виконанням зобов`язань. Звернення стягнення на заставне майно є правом, а не обов`язком банку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року справу № 463/2945/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 05 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк національний кредит» був укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 05.1-48ф/2014/2-1.

Того ж дня для забезпечення виконання позивачем своїх зобов`язань за вищевказаним договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за вказаним вище договором, між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк національний кредит» було укладено Договір застави майнових прав вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) згідно з договором банківського вкладу «Стандартний» № DF263/2014-146 строком на 6 місяців в іноземній валюті - долари США (без капіталізації процентів).

Крім цього, 05 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк національний кредит» було укладено Договір відступлення права вимоги № 04-1566/14 під відкладальною обставиною.

25 травня 2015 року ОСОБА_1 подав до банку заяву про закриття кредиту за рахунок частини депозиту, яка була зареєстрована банком цього ж дня за вхідним № 384/57-15.

Згідно з довідками ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи ФГВФО Паламарчука В. В. залишок боргу за договором про надання відновлюваної кредитної лінії від 05 грудня 2014 року № 05.1-48ф/2014/2-1 станом на 25 травня 2015 року складав 400 000 грн; залишок грошових коштів на депозитному рахунку за договором банківського вкладу «Стандартний» від 05 грудня 2014 року № DF263/2014-146 станом на 25 травня 2015 року складав суму еквівалентну 625 105,59 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною третьою статті 510 ЦК України встановлено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, зарахуванням (стаття 601 ЦК України).

Відповідно до статті 606 ЦК України зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Зазначена підстава припинення цивільно-правового зобов`язання відноситься до групи підстав, що не належать до правочинів і не залежать від волі сторін.

Поєднання (збіг) боржника і кредитора в одній особі має місце у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної в законі підстави зобов`язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Поєднання боржника і кредитора в одній особі може відбуватись для юридичних осіб - при реорганізації шляхом злиття або приєднання юридичних осіб, пов`язаних між собою взаємним зобов`язанням; для фізичних осіб - при спадковому правонаступництві в разі переходу майна кредитора до боржника і навпаки. Отже, при такому поєднанні боржника і кредитора (двох суб`єктів) один із цих суб`єктів правовідносин повинен зникнути, у зв`язку з цим і припиняється зобов`язання.

Ураховуючи наведене, стаття 606 ЦК України повинна застосовуватися судом до правовідносин у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов`язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб`єктів правовідношення у зв`язку з обставинами, зазначеними в законі, зникає і з двох самостійних суб`єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме в такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов`язання не залежатиме від волі сторін.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-43цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 757/31762/14-ц (провадження № 14-662цс18).

Згідно зі статтею 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції Закону № 629-VIII від 16 липня 2015 року) з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Враховуючи, що виконавчою дирекцією ФГВФО 28 серпня 2015 року прийнято рішення № 159 про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк національний кредит», також неможливим є і зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку.

У період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку з чим припинення зобов`язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є задоволенням (погашенням) вимог кредитора в порушення порядку статті 52 цього Закону, не допускається.

Вказаним Законом встановлений певний порядок погашення вимог до банку, який ліквідується, а тому зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2047цс16.

Апеляційний суд, застосовуючи до спірних правовідносин статтю 606 ЦК України, не врахував вказаних законодавчих норм та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 по відношенню до ПАТ «Банк національний кредит» одночасно набув статусу кредитора та боржника в одній особі на суму кредитного договору.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Апеляційний суд помилково скасував рішення районного суду, безпідставно вказуючи на припинення 25 травня 2015 року зобов`язань ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк національний кредит», які виникли на підставі договору про надання відновлюваної кредитної лінії від 05 грудня 2014 року № 05.1-48ф/2014/2-1.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ПАТ «Банк національний Кредит» в особі уповноваженої особи ФГВФО на здійснення його ліквідації Паламарчука В. В. сплатив судовий збір в розмірі 292,32 грн, які підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний Кредит» - Паламарчука Віталія Віталійовича задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року скасувати, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 грудня 2015 рокузалишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк національний Кредит» 292 (двісті дев`яносто дві) грн 32 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун В. П. Курило