Єдиний унікальний номер справи №478/690/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П
Провадження №22-ц/812/1043/19 .
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

його представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану через її представника ОСОБА_4 , рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 28 березня 2019 року о 17 годині 48 хвилин, під головуванням судді Іщенко Х.В., у приміщенні Казанківського районного суду Миколаївської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Казанківської районної державної адміністрації, Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И Л А:

08 травня 2018 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

В період з 2004 по 2012 роки сторони не перебували у шлюб між собою або в будь-якому іншому шлюбі, проживали однією сім`єю, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, ОСОБА_5 .

Оскільки відповідач категорично заперечувала подати до органів реєстрації громадянського (цивільного) стану в порядку, передбаченому ст.126 Сімейного кодексу України спільну з ним заяву, щодо реєстрації їх спільної дитини, то та була зареєстрована в органах РАЦС на підставі ч.1 ст.135 СК України.

За заявою матері, в актовому запису про народження дитини в графі «мати» зазначено ОСОБА_3 , а в графі «батько» зазначений ОСОБА_6 , тобто вказано прізвище матері, а по-батькові - його ім`я.

Відмова відповідача від визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, була направлена на отримування відповідачем коштів від держави як мати одиначка.

До 2012 року вони продовжували проживати однією сім`єю, позивач матеріально забезпечував сім`ю, проте питання про реєстрацію батьківства стосовно дитини сторони добровільно так і не вирішили.

З часом, відповідач забрала сина та покинула житло, де сім`я проживала разом вісім років, і, користуючись його ставленням до дитини, лише за гроші дозволяла йому бачитись з сином, наголосивши, що він не має ніяких прав на дитину.

Намагаючись хоч якимось чином спілкуватися з дитиною, ОСОБА_1 звернувся до служби у справах дітей, де йому було роз`яснено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану. Казанківським районним відділом ДРАЦС у Миколаївській області йому було відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про народження ОСОБА_7 так як він не зареєстрований як батько малолітнього.

Посилаючись на те, що, на теперішній час, відповідач взагалі позбавила його можливості спілкуватися з дитиною, просив визнати його - батьком ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області внести зміни до актового запису про народження дитини, а саме, що батьком ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 .

20 вересня 2019 року ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги та кінцево просив:

-виключити відомості з актового запису №07 від 22 жовтня 2009 року про ОСОБА_6 , як батька дитини;

-внести зміни до актового запису №07 від 22 жовтня 2009 року про народження ОСОБА_7 , складений виконавчим комітетом Каширівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, де батьком зазначити ОСОБА_1 .

06 листопада 2018 року, за клопотанням представника позивача - ОСОБА_2 , призначено медичну молекулярно-генетичну експертизу (експертизу ДНК), проведення якої доручено експертам Миколаївського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

25 січня 2019 року провадження у справі поновлено на підставі повідомлення судового експерта про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з тим, що через ненадання відповідачем дитини, відбір біологічних зразків не проводився.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Оратів, Іллінецького району Вінницької області батьком ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язано Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області внести зміни в актовий запис №07, про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме внести відомості, що батьком дитини є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, вирішено питання щодо судового збору.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки суд І інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з точним додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, задовольняючи позов, суд 1 інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, прийшов до висновку, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи інтереси дитини та бажання батька виховувати його та забезпечувати матеріально, задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Саме вказаними вище нормами і керувався суд 1 інстанції, вирішуючи даний позов.

Так, за змістом ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Відповідно до ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Положеннями ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Визнання батьківства - це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Для встановлення батьківських правовідносин між дитиною та особою, яка не є її біологічним батьком, але бажає визнати себе батьком цієї дитини, існує інститут усиновлення, тобто набуття батьківських прав особою, яка бажає усиновити чужу дитину.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2004 по 2012 роки не перебуваючи в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, проживали однією сім`єю. Під час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився ОСОБА_7 , що не заперечувалось сторонами та доказуванню не підлягають.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 04.12.2017 року за №1, ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №07 складений 22 жовтня 2009 року де батьком зазначено ОСОБА_6 , а матір - ОСОБА_3 . Відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с. 66).

Згідно довідки з місця проживання, характеристики матір, характеристики на дитину з навчального закладу, ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю, яка до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася та відповідально ставиться до виховання сина (а.с. 74, 75, 78).

За клопотанням представника позивача, ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2018 року у цивільній справі призначено медичну молекулярно-генетичну експертизу (експертизу ДНК), проведення якої доручено експертам Миколаївського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с. 107-108, 125) .

06 грудня 2018 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта за №900 від 28 листопада 2018 року про надання зразків біологічних матеріалів, або забезпечення явки: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 для відбору експериментальних зразків на 27 грудня 2018 о 15.00 годині.

Сторонам по справі було направлено копії клопотання судового експерта за №900 від 28.11.2018 року та їх належним чином було повідомлено про місце та час відбору експериментальних зразків, проте, 24 січня 2019 року на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта про неможливість проведення зазначеної експертизи, так як ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_7 у визначений експертом день не з`явилась до Миколаївського НДЕКЦ МВС України, що унеможливило відібрання експериментальних зразків та проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.

Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2008 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Згідно ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як зазначено в преамбулі та ст.ст.7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов`язків по вихованню дітей.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» (п. 54), «М.С. проти України», № 2091/13, § 76, ЄСПЛ, від 11 липня 2017 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, щодо визначення кращих інтересів дитини, а саме: підтримання зв`язків із сім`єю є в кращих інтересах дитини, крім випадків, коли сім`я виявляється явно неналежною або не функціонуючою; розвиток дитини в безпечному і надійному оточенні, яке дійсно функціонує, є в кращих інтересах дитини.

Враховуючи те, що відповідач ігнорує виклики до суду, не надала жодних пояснень щодо позовних вимог, ухилилась від явки до експертної установи, при цьому будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення відбору необхідних зразків, зважаючи на те, яке доказове значення має проведення судової молекулярно - генетичної експертизи по даній справі, приймаючи до уваги, що іншим способом неможливо встановити біологічне походження дитини від батька, суд І інстанції визнав факт того, що ОСОБА_1 являється біологічним батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із чим позовні вимоги в частині визнання батьківства задовольнив.

А тому, рішення суду І інстанції є вірним, законним та обґрунтованим.

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за нормоюстатей213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

В ст. 134 СК України законодавець закріпив порядок внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства. Так, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Аналогічні положення містять і Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5.

Зокрема, відповідно до п. 2.13.1 зазначених Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є в тому числі і рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно п. 2.16.4 Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

З урахуванням того, що батьківство ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_7 підтверджено в ході судового розгляду, а також тих обставин, що позивач має можливість забезпечити його матеріально, бажає його виховувати, цікавиться його подальшою долею, колегія суддів вважає, що позов підлягав задоволенню, що максимально відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_7 , у зв`язку з чим необхідно внести зміни в актовому записі про його народження.

Стосовно доводів особи, яка подала апеляційну скаргу про примусовий привід для відібрання матеріалів для проведення генно-молекулярної експертизи, то вони не грунтується на нормах права, бо стосуються лише батьків особисто, від яких слід відібрати матеріали для проведення генно-молекулярної експертизи і в нікому разі, примусові дії не можуть торкатися дитини.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Врахувавши виписане, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану через її представника ОСОБА_4 , залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.