Справа № 178/1019/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2019 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого Цаберябого Б.М.,

при секретарі Янченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.Кринички справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :
25 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Криничанського районного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м.Авдіївка Донецької області при виконанні обов`язку військової служби 26 січня 2015 року внаслідок агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 с. Кринички Криничанського району Дніпропетровської області. Зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Від шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 20 вересня 1980 року. Її син ОСОБА_2 у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був прийнятий на військову службу до Збройних сил України за контрактом. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 09 грудня 2014 року № 120-ПМ був призначений на посаду гранатометника 3 парашутно-десантного взводу 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону, ВОС 103061Д.
На підставі наказу керівника Антитерористичного Центру при Служби безпеки України від 15 червня 2014 року № 33/244 т; Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) від 14 січня 2015 року № 9, від 03 лютого 2015 року № 26; Витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по строковій частині) від 21 січня 2015 року № 21, від 12 березня 2015 року № 71 ОСОБА_2 був залучений до складу сил, які беруть участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях.
За даними акту спеціального розслідування від 20 травня 2015 року встановлено, що 26 січня 2015 року поблизу міста Авдіївка Донецької області позиції підрозділів 3 батальйонної тактичної групи були обстріляні з боку незаконних збройних формувань. В результаті розриву гранати ВОГ-17 ОСОБА_2 отримав смертельне осколкове поранення в область грудної клітини з правого боку.
Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 17 липня 2015 року № 436/2015 ОСОБА_2 було посмертно нагороджено о орденом «За мужність» III ступеня.
28 вересня 2015 року Криничанським районним військовим комісаріатом Дніпропетровської області Ткач Тетяні Василівні було видано посвідчення «члена сім`ї загиблого» військовослужбовця, серії НОМЕР_3 , що дає право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України, як для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.
На підтвердження обставин загибелі сина саме внаслідок російської агресії по відношенню до України приведено дані Державної прикордонної служби України, ряд статей, опублікованих Інтернет-виданнями, звітів незалежних правозахисних організацій, а також вказана на ряд резолюцій міжнародних організації про заклики до Російської Федерації вивести свої війська з території України, дотримуватися вимог міжнародних конвенцій, угод тощо, визнання міжнародним співтовариством здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.
Загальновідомою обставиною є те, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Підтвердженням того є постанова Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, якою Російську Федерацію визнано державою-агресором.
Враховуючи те, що Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, фундаментальні міжнародні договори в галузі прав людини, то, відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН.
Заявниця вважає, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту травмування та загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку служби 26 січня 2015 року у м. Авдіївка Донецької області, яка сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено тим, що заявниця має на меті визначити статус свого сина, як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року і, як результат, у останнього виникнуть права та обов`язки, передбаченій цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
На підставі вищенаведеного, посилаючись на норми ст.ст. 8, 21 - 68 Конституції України, положення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», постанову Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року., ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18 квітня 1961 року, ст.ст. 2, 13 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12 серпня 1949 року, заявниця просить встановити факт загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні ним обов`язку військової служби 26 січня 2015 року у м. Авдіївка Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 08 січня 2019 року, повідомив суду просьбу вирішити справу зха його відсутності (а.с. 160).
Представник заінтересованої особи - Посольства Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 09 січня 2019 року (а.с. 161).
Суд, з`ясувавши позицію заявниці, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява ОСОБА_1 в порядку окремого провадження підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 с. Кринички Криничанського району Дніпропетровської області. Зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-28).
Від шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 20 вересня 1980 року (а. с. 67).
Син заявниці ОСОБА_2 у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був прийнятий на військову службу до Збройних сил України за контрактом. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 09 грудня 2014 року № 120-ПМ був призначений на посаду гранатометника 3 парашутно-десантного взводу 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону, ВОС 103061Д. (а. с. 68, 69).
Як вбачається з довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету, та територіальної цілісності України від 09 грудня 2016 року № 4589, виданої ТВО командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 , підполковником ОСОБА_4 , на підставі рішення керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 15 червня 2014 року № 33/244 т; Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) від 14 січня 2015 року № 9, від 03 лютого 2015 року № 26; Витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по строковій частині) від 21 січня 2015 року № 21, від 12 березня 2015 року № 71, ОСОБА_2 був залучений до складу сил, які беруть участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях. (а.с. 70).
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15.04.2014 р. (зі змінами і доповненнями), тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.
Відповідно до ст. 3 цього Закону, для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 р. було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».
З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 р., для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.
З цієї заяви слідує, що 27 лютого2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 р. провела «псевдо референдум» про входження Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до складу Російської Федерації. Сумнівні результати «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. Це підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 р. "Територіальна цілісність України".
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Автономної Республіки Крим та міста Севастополя підписали з Президентом Російської Федерації Владимиром Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів". У такий протиправний спосіб відбулася незаконна і поспішна оборудка для того, щоб створити уявність правомірності збройного вторгнення Російської Федерації та незаконної анексії частини території України.
21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».
Незаконно анексувавши Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014р.) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014р.).
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 р., зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.
Протягом травня 2014 р. самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.
Так, Міністерство закордонних справ Великобританії, прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ, прес-секретар Держдепартаменту Сполучених Штатів Америки заявили, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях є нелегітимними, а ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brvtanii-nazvav-prvkrvm-faktom-referendum-na donbasi, http://ua.korrespondent.net/ukraine/poIitics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavvv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi, http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-еsneviznae referendum na shodi ukraiini 1937380.html).
Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
За даними Державної прикордонної служби України від 12 вересня 2016 року, у районі проведення антитерористичної операції працівники Слежби безпеки України затримали громадянина Росії, який є членом так званої ДНР. Як з`ясували у спецслужбі, на Донбас росіянин потрапив минулого року. Там він брав участь у боях проти української армії. Раніше він воював на Північному Кавказі, а також брав участь у зачистках на території Чечні.
29 липня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України». Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
Крім цього, 22 грудня 2017 року дослідницька група Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Російська Федерація і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року. Так, згідно зібраних доказів, за літо 2014 року артилерійські підрозділи збройних сил Російської Федерації щонайменше 149 разів обстріляли територію України. Також дослідники Bellingcat переконані, що описані та позначені на карті артилерійські напади не можна розцінювати як випадкові або провокаційні обстріли, оскільки такі напади можуть бути розглянуті лише як воєнні дії Російської Федерації проти України (https://zaxid.net/bellingcat opublikuvav kartu obstriliv ukr ayini z teritoriyi rosiyi nl 444858).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. у №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України прийнято постанову від 17.03.2015 р. № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та &quot;ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015р. зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної Ради України від 27.01.2015р. №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15.01.2015 р. Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі».
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 р. визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Отже, починаючи з 20.02.2014 р. у зв`язку із анексією та тимчасовою окупацією Російською Федерацією невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, триваючою збройною агресією Російської Федерації проти України на територіях окремих районів Донецької та Луганської областей, Президентом України було видано Укази від 14.04.2014р. № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України". А Указом Президента України від 14.11.2014р. № 875/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014р. "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях".
Верховна Рада України прийняла ряд рішень, якими було визначено тимчасово окупованими території окремих районів, міст, селищ та сіл Донецької та Луганської областей, на яких тимчасово запроваджений особливий порядок місцевого самоврядування.
Також Верховна Рада України офіційно звернулася до міжнародного співтовариства з заявами про визнання Російської Федерації державою-агресором та про прийняття рішення щодо відсічі збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків.
Такими рішеннями парламенту є: Закон України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"; Постанова Верховної Ради України "Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, Національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором" від 27.01.2015р. № 129-VIII; Постанова Верховної Ради України від 17.03.2015р. № 252-VIII "Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування"; Постанова Верховної Ради України від 17.03.2015р. № 254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями"; Постанова Верховної Ради України від 21.04.2015р. № 337-VIII "Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".
Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
Як було встановлено, з 14 січня 2015 року по 26 січня 2015 року ОСОБА_2 був залучений до складу сил, які беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 70).
Як вбачаєтиься з Акта спеціального розслідування від 20 травня 2015 року, що 26 січня 2015 року поблизу міста Авдіївка Донецької області позиції підрозділів 3 батальйонної тактичної групи були обстріляні з боку незаконних збройних формувань. В результаті розриву гранати ВОГ-17 ОСОБА_2 отримав осколкове поранення в області грудної клітини з правого боку. (а.с.116-120).
В той же час, як свідчать засоби масової інформації, зокрема Інтернет-портал «Вголос», у статті «Бойовики масово обстрілюють Авдіївку», від 26 січня 2015 року, вказується, що за повідомленням ГУ МВС у Донецькій області в результаті попадання снаряда у двір багатоповерхівки важке поранення голови отримав ОСОБА_5 , 2005 року народження. Дитину доставлено в міську лікарню м.Авдіївка Донецької області. Згідно інформації в статті «У середу під обстріл потрапили Горлівка, Авдіївка та Щастя»: жертви і руйнування» від 14 січня 2015 року, що опублікована в інтернет-джерелі «ZN,UA», в м.Авдіївка Донецької області цілий день йдуть бойові дії. Російські бойовики завдали масового удару з важкої артилерії по житловому кварталу міста Авдіївка цивільних мешканців Донецької області. Єдиною метою цього нелюдського злочину, що суперечить здоровому глузду є тільки цинічне залякування мирного населення і провокаційні звинувачення в української сторони в подальшому», - заявили в прокуратурі Донецької області.
Дані статей, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі населеного пункту Авдіївка Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних Сил України, що відносились до складу 3 парашутно-десантного взводу 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону, що входила до складу військової частини НОМЕР_2 , де, зокрема, і проходив військову службу ОСОБА_2 .
Лікарським свідоцтвом про смерть було встановлено, що смерть ОСОБА_2 дійсно настала в с. Авдіївка Донецької області України, внаслідок вибухової травми, ушкодження внаслідок дій передбачених законом та воєнних операцій (а.с.124-125).
Як видно з витягу протоколу Центральної Військово-лікарської комісії № 999 від 20 березня 2015 року вибухова травма та причина смерті ОСОБА_2 дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 127).
Виходячи зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_5 № 26 від 03 лютого 2015 року смертельне поранення ОСОБА_2 дійсно сталося 26 січня 2015 року під час виконання обов`язків військової служби. В результаті загибелі ОСОБА_6 було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 наказом ТВО начальника штабу військової частини НОМЕР_2 від 03 лютого 2015 року № 26 (а.с. 128).
06 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криничанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 , актовий запис № 15 на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 126).
Аналізуючи інформацію, що міститься на сторінках Інтернет-видань, суд робить висновок про участь Збройних Сил Російської Федерації та проросійських найманців у бойових діях в районі м.Авдіївка Донецької області України, і саме цим військам протистояли військовослужбовці Збройних Сил України, що відносились до 3 парашутно-десантного взводу 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону, де проходив військову службу ОСОБА_2 .
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_2 , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р.
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
В ході розгляду справи було встановлено, що на підтвердження загибелі ОСОБА_2 суду надано лікарське свідоцтво про смерть від 28 січня 2015 року № 242; свідоцтво про смерть від 06 лютого 2015 року серії НОМЕР_6 ; витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 20 березня 2015 року № 999.
Дані документи посвідчують лише факт смерті ОСОБА_2 і не встановлюють причинного зв`язку між смертю та виконанням службових обов`язків на території Донецької області України в результаті збройної агресії Російської Федерації.
Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_2 , виконуючи службові обов`язки у складі військової частини НОМЕР_2 , загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, і те, що встановити даний юридичний факт заявниці необхідно для визначення його статусу, як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд при відсутності іншого порядку встановлення такого факту вважає, що подана заява підлягає задоволенню.
Виходячи з наведеного, керуючись ст. 8 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Конвенцією про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223,ч.2ст. 247, 256, 259, 263-265, 315, 319 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м.Авдіївка Донецької області при виконанні обов`язку військової служби 26 січня 2015 року внаслідок агресії Російської Федерації проти України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Б. М. Цаберябий

р