Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 392/442/15-ц

провадження № 61-15166св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Кіселика С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на земельні ділянки, розташовані на території Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. За життя її дядько ОСОБА_4 склав заповіти 19 березня 2014 року та 29 квітня 2014 року, згідно з яким належні йому земельні ділянки заповів відповідачу.

Позивач вважає, що вказані заповіти необхідно визнати недійсними, оскільки за життя ОСОБА_4 хворів на хронічний алкоголізм, внаслідок чого у нього розвинулася алкогольна епілепсія, він перебував на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: розлади психіки та порушення поведінки внаслідок вживання алкоголю, симптом залежності, симптом відміни, ускладнений нападами. Тобто на момент складання заповітів не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсними заповіти від 19 березня 2014 року та від 29 квітня 2014 року, посвідчені Злинською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області, складені ОСОБА_4

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 червня 2015 року позов ОСОБА_1 в частині визнання недійсним заповіту від 29 квітня 2014 року залишено без розгляду за заявою представника позивача відповідно до пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2015 року у складі головуючого-судді Кавун Т. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним заповіт від 19 березня 2014 року, посвідчений Злинською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області, складений ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент складення заповіту 19 березня 2014 року ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.

Додатковим рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 січня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_7 задоволено, рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2015 року та додаткове рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, встановивши всі обставини у справі та оцінивши їх належним чином, виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки на час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому апеляційний суд вважав необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 жовтня 2015 року, оскільки при її проведенні експертами досліджувалися лише відомості щодо стану здоров`я, поведінки ОСОБА_4 , зафіксовані в медичних документах під час перебування його на стаціонарному лікуванні в період з 03 по 12 грудня 2013 року, тобто більше ніж за чотири місяці до складення ОСОБА_4 заповіту 19 березня 2014 року. В той час як експертами не досліджувалися свідчення родичів щодо психічного стану ОСОБА_4 та його поведінки, у зв`язку з чим апеляційним судом за клопотанням позивача була призначена повторна судово-психіатричної експертиза за висновком якої встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту від 19 березня 2014 року за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний висновок апеляційний суд вважав повним, обґрунтованим, зробленим на підставі дослідження цивільної справи, всіх медичних документів, показань свідків та не суперечить іншим матеріалам справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального законодавства задовольнив клопотання відповідача та призначив повторну посмертну судово-психіатричну експертизу від проведення якої він відмовився у суді першої інстанції. Крім того, за наявності двох рівнозначних висновків експертиз, які містять протилежні твердження апеляційний суд, відмовив позивачу у задоволенні клопотання про призначення комісійної комплексної нарколого-психіатричної експертизи, чим грубо порушив вимоги процесуального права.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданих 12 липня 2017 року запереченнях, ОСОБА_2 просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що доводи скарги не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 березня 2018 року справу № 392/442/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. До таких висновків суд касаційної інстанції дійшов з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_4 є рідним дядьком позивача, якому на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданим 06 березня 2014 року Маловисківською районною державною нотаріальною конторою Кіровоградської області, належали земельні ділянки відповідно площею 5,4871 га та 5,6206 га, розташовані на території Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

19 березня 2014 року в приміщенні сільської ради секретарем Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області Пешехоновою В. І. за реєстром № 127 посвідчено заповіт, згідно з яким ОСОБА_4 належні йому земельні ділянки площею 5,4871 га та 5,6206 га заповів ОСОБА_2 .

На заповіті є власноручний запис: «мною ОСОБА_4 текст заповіту прочитано особисто та підписано власноручно», після якого стоїть підпис.

Позивач не оспорює, що цей запис та підпис виконано особисто ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що заяви про прийняття спадщини подала племінниця ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 на ім`я якого складено заповіт.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 жовтня 2015 року № 529, призначеної ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04 серпня 2015 року, ОСОБА_4 на момент складання заповіту 19 березня 2014 року не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Вважаючи вказаний висновок необґрунтованим та таким, що суперечить наявним у матеріалах справи доказам, на стадії апеляційного розгляду було задоволено клопотання відповідача та призначено повторну судово-психіатричну експертизу.

Висновком повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 15 вересня 2016 року № 26 встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту 19 березня 2014 року виявляв психічний розлад у формі синдрому залежності від алкоголю. ОСОБА_4 на момент складання заповіту 19 березня 2014 року за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку згідно зі статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, та обґрунтовано відхилив висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 жовтня 2015 року, оскільки в його основу були покладені відомості щодо стану здоров`я, поведінки ОСОБА_4 зафіксовані в медичних документах, зокрема щодо перебування його на стаціонарному лікуванні в період з 03 по 13 грудня 2013 року, тобто більше ніж за чотири місяці до посвідчення заповіту 19 березня 2014 року та в ньому відсутні показання родичів про стан ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту 19 березня 2014 року. При цьому апеляційний суд обґрунтовано вважав висновок повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 15 вересня 2016 року № 26 повним, обґрунтованим, зробленим на підставі дослідження цивільної справи, всіх медичних документів, показань свідків та не суперечить іншим матеріалам справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням вказаних обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки на час розгляду справи не було встановлено належними і допустимими доказами того, що під час складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

З огляду на наведене, доводи заявника зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко