П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/260/19

Провадження № 22-ц/4815/1026/19

Головуючий у Костопільському районному

суді: Цвіркун О.С.

Рішення суду першої інстанції проголошено

у м. Костопіль Рівненської області

03.06.2019 о 13 год. 00 хв.

Повний текст рішення складено: 07.06.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс";

відповідач: ОСОБА_1 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Несинова Світлана Василівна;

відповідача адвокат Коноплястий Ярослав Сергійович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коноплястого Ярослава Сергійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" (далі ТОВ "Автокредит Плюс" або Товариство) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 54 296, 09 гривень заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування 186 000 гривень збитків. Мотивуючи свої вимоги, позивач посилався на укладення 11 квітня 2013 року між сторонами договору фінансового лізингу через приєднання до публічного договору №RO00А! шляхом підписання відповідачем відповідної заяви. За його умовами, ТОВ "Автокредит Плюс" передало у платне володіння та користування предмет лізингу автомобіль MAN F 2000, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , а ОСОБА_1 прийняв його та взяв на себе зобов`язання виконувати положення договору і сплачувати щомісячні лізингові платежі. Факт передачі автомобіля підтверджено специфікацією і актом приймання-передачі від 26.06.2013, який підписано сторонами без будь-яких зауважень чи застережень.

Строк лізингу за договором складав 60 місяців з моменту підписання додатку №2 (графік лізингових платежів), а період сплати коштів з 24 по 28 число кожного місяця. Тобто останній платіж повинен був бути сплачений 25 червня 2018 року. Між тим, останній платіж відповідачем сплачено 24 березня 2015 року, що відповідно до пункту 8.1 договору вважається подією дефолту. Про настання цього факту 08 жовтня 2018 року відповідач повідомлений, де було також зазначено про повернення автомобіля, надання автомобіля на інспектування для визнання його технічного стану та сплату заборгованості за договором фінансового лізингу.

Загальний розмір простроченої заборгованості склав 54 296, 09 гривень, що складається з 16 921 гривень простроченої заборгованості по вартості предмета лізингу, 10 795, 44 гривні боргу за простроченими відсотками, 4 827, 44 гривень простроченої комісії та 217526, 21 гривень.

Відповідачем вимога Товариства виконана не була.

Оскільки, як особисто вказав ОСОБА_1 , предмет лізингу було знищено через його згорання, тому він повинен відшкодувати на користь позивача також і його вартість 186 000 гривень. Вартість визначено з урахуванням даних середньоринкової вартості транспортних засобів.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2019 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі і вирішено провести судове засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідачу також запропоновано подати відзив у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач через свого представника адвоката Коноплястого Я.С., вважаючи її необґрунтованою і недоведеною, просив відмовити у задоволенні вимог ТОВ "Автокредит Плюс". При цьому покликався на нікчемність договору фінансового лізингу, оскільки всупереч правилам ст. 799 ЦК України його не було нотаріально посвідчено. Тому цей правочин не породжує жодних правових наслідків.

11 лютого 2019 року позивачем зменшено розмір позовних вимог з проханням повернути надлишково сплачений судовий збір. В остаточній редакції позову Товариство просило стягнути з ОСОБА_1 61 238, 41 гривню заборгованості за договором фінансового лізингу, що складається з 16 921 гривні боргу по вартості предмета лізингу, 10 795, 44 гривні прострочених відростків, 4 827, 44 гривні простроченої комісії та 28 694, 53 гривні нарахованої пені. Також просило стягнути судовий збір розміром у 1 921 гривню.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ТОВ "Автокредит Плюс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та призначено її до розгляду по суті.

Цією ухвалою задоволено клопотання представника позивача і витребувано у відповідача копію публічного договору № RO00А!.

03 травня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до пред`явлених ТОВ "Автокредит Плюс" вимог. Вказував, що 28 березня 2014 року стався страховий випадок, вигодонабувачем за яким є позивач. 17 березня 2015 року страховик здійснив страхове відшкодування на користь Товариства у розмірі 80 000 гривень і 18 березня 2015 року 977 гривень пені. Тому вважає, що відповідно до ст. 598 ЦК України, ч. 1 ст. 13 Закону України "Про фінансовий лізинг" і п. 5.7 публічного договору зобов`язання між сторонами припинилися. Тобто навіть якби права позивача і були би порушені, то він би дізнався про цей факт не пізніше 18 березня 2015 року. Оскільки до суду він звернувся лише у січні 2019 року, тому ним пропущено позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Рішенням Костопільского районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 року позов ТОВ "Автокредит Плюс" до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь Товариства 16 921 гривень простроченої заборгованості по вартості предмета лізингу, 10 795, 44 гривень прострочених відсотків, 4 827, 44 гривень простроченої комісії, 5 363, 27 гривень нарахованої пені, що сумарно становить 37 907, 15 гривень, шляхом перерахування зазначеної суми на розрахунковий рахунок позивача № НОМЕР_3 в АТ КБ "Приватбанк".

В задоволенні решти позову відмовлено за спливом позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Автокредит Плюс" 1 921 гривню судового збору.

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби у Костопільському районі повернути позивачу надлишково сплачену суму судового збору у розмірі 1 692, 45 гривень, що сплачені за платіжним дорученням №17718 від 28.12.2018.

Позивач: ТОВ "Автокредит Плюс"; місцезнаходження: м. Дніпро Дніпропетровської області, проспект Праці, 2 Т; .

Відповідач: ОСОБА_1 ; місце перебування: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .

У поданій на рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі відповідач через свого представника адвоката Коноплястого Я.С., вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, просив скасувати його та відмовити Товариству у задоволенні позову повністю.

На її обґрунтування зазначав про нікчемність договору фінансового лізингу, оскільки відповідно до ст.ст. 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. За правилами ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, а згідно з ч. 2 ст. 806, ст. 799 цього Кодексу договір лізингу повинен бути нотаріально посвідченим. З огляду на ст.ст. 220 і 215 ЦК України, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 та роз`яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вважав, що у цьому разі договір є нікчемним і є недійсним з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд.

Крім того, вважав, що з виплатою 17 березня і 18 березня 2015 року 80 000 гривень страхового відшкодування і пені відповідно до ст.ст. 809, 598 ЦК України, ст.ст. 13, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та п. 5.7. публічного договору припинилися зобов`язання відповідача перед ТОВ "Автокредит Плюс". Тобто при зверненні до суду позивач пропустив трирічний строк позовної давності. Також звертав увагу і на те, що Умови публічного договору не містять підпису ОСОБА_1 , що в силу вимог ст.ст. 207, 626, 628, 638 ЦК України та постанови Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №521/8743/14-ц свідчить про те, що у відповідача зобов`язання перед Товариством не виникли.

Як на обґрунтування своїх доводів, посилався також на норми ст.ст. 253, 256-258, 261, 267, 526, 530, 610, 612 ЦК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, абз. третій п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009 та постанову Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 08 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за зазначеною апеляційною скаргою представника відповідача і запропоновано позивачу подати відзив на неї.

У поданому відзиві ТОВ "Автокредит Плюс", вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просило залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому покликалося на обов`язковість умов договору для обох сторін, тоді як відповідач їх не додержав і допустив прострочення зобов`язань. На його думку, висновки суду про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності є правильними, відповідають обставинам справи та вимогам закону. Щодо нікчемності договору фінансового лізингу, то також вважав вірним відхилення судом зазначених тверджень.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Коноплястого Я.С. на рішення Костопільського районного суду від 03 червня 2019 року призначено до судового розгляду на 10 вересня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки відповідачем було порушено зобов`язання за договором фінансового лізингу через прострочення обов`язкових щомісячних платежів. Оскільки позовну давність пропущено позивачем лише в частині стягнення неустойки (пені), тому її стягнуто в межах річного строку, а в решті заборгованість стягнуто повністю.

Як з`ясовано судом, 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до публічного договору щодо надання фінансового лізингу №RO00A! НОМЕР_5 , що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com. ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умовами якого ТОВ "Автокредит Плюс" на підставах фінансового лізингу передало у платне володіння і користування предмет лізингу автомобіль марки MAN F 2000, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_6 .

На підтвердження укладення договору фінансового лізингу сторонами підписано специфікацію та акт приймання-передачі від 26 червня 2013 року, за якими позивач передав, а відповідач прийняв обумовлений правочином предмет лізингу. При цьому будь-яких застережень чи зауважень контрагентами висловлено не було.

На виконання цього договору 26 червня 2013 року ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту з ПАТ "Страхова компанія "Інгострах".

В подальшому 28 березня 2014 року відбувся страховий випадок і предмет лізингу було знищено через його згорання.

17 березня 2015 року 80 000 гривень було перераховано страховиком на рахунок ТОВ "Автокредит Плюс", який був вигодонабувачем за договором страхування, а 18 березня 2015 року на його користь і 977 гривень пені. Дані кошти було спрямовано на виплату страхового відшкодування відповідно до заяви відповідача на покриття кредитної заборгованості.

Останній платіж за умовами договору фінансового лізингу відповідачем було сплачено 24 березня 2015 року.

Ці факти підтверджені перевіреними і оціненими судом попередньої інстанції письмовими доказами у справі, сторонами не заперечуються та ними ж визнаються.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу прострочення ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань за договором фінансового лізингу, внаслідок чого утворилася заборгованість, про стягнення якої з відповідача пред`явило позов ТОВ "Автокредит Плюс".

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних прав і обов`язків до застосування належать норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції з урахуванням клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь Товариства 37 907, 15 гривень оспорюваної заборгованості, відмовивши у стягненні пені поза межами цього матеріально-правового строку.

Згідно зі ст.ст. 634, 638, 639, 806, 807, 809 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін мА бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про нікчемність договору фінансового лізингу, то колегія суддів не може з ними погодитися.

Так, судом уже було дано цій обставині правильну і обґрунтовану оцінку. Зокрема, проаналізовано обставини справи у їх взаємозв`язку з нормами матеріального права і зроблено висновок, що зазначений правочин не є недійсним в силу вимог закону (нікчемний правочин). Правило ч. 2 ст. 806 ЦК України відсилає до загальних положень про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, тоді як ч. 2 ст. 799 ЦК України передбачає нотаріальне посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Однак положення ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", яка є спеціальною нормою порівняно з ч. 2 ст. 799 ЦК України, дає перелік істотних умов договору лізингу, де відсутня така вимога щодо форми правочину як обов`язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, а міститься лише вказівка про його письмову форму. Тобто достатнім є укладення такого договору у простій письмовій формі, що і було зроблено сторонами.

Не можна погодитися і з твердженнями позивача про наявність підстав для відмови в позові за спливом позовної давності, позаяк цій обставині судом також дано повну і правильну оцінку. Тим паче, пунктом 9.12 публічного договору передбачено п`ятирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення винагород та платежів по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням цього договору.

Поготів, самі по собі аргументи автора апеляційної скарги, які, за своєю суттю, повторюють його ж заперечення проти позову, про необґрунтованість пред`явлених вимог через нікчемність правочину та, одночасно, і про відсутність мотивів для його задоволення за спливом позовної давності є взаємовиключними правовими підставами, суперечать одна одній і до задоволення підлягати не можуть. Тому суд попередньої інстанції зробив правильний висновок про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідача на користь ТОВ "Автокредит Плюс" 37 907, 15 гривень заборгованості за договором фінансового лізингу, частково відмовивши у стягненні пені.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про відсутність зобов`язань відповідача перед ТОВ "Автокредит Плюс", адже ним не було підписано Умов публічного договору. Оскільки він підписав заяву про приєднання до договору, специфікацію та акт приймання-передачі предмета лізингу і до певного часу належним чином виконував свої договірні зобов`язання, не висловлюючи жодних зауважень, тому договір фінансового лізингу слід вважати укладеним і таким, що породжує визначені ним для сторін правові наслідки.

Решта аргументів ОСОБА_1 є необґрунтованими і з ними колегія суддів не може погодитися.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Між тим, відповідач не спростував об`єктивними і переконливими доказами передбаченої законом презумпції винуватості боржника.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коноплястого Ярослава Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М.Ковальчук