АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/31/19Головуючий по 1 інстанції - Пироженко В.Д.
Категорія: 57 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Бабенка В.М., Василенко Л.І.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач - ПАТ «УкрСиббанк»;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Пироженко В.Д. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси № 214, 11 травня 2018 року о 13 год. 05 хв., у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення з кредитора пені за невиконання умов договору про надання споживчого кредиту, - :

в с т а н о в и в :

01.11.2017 року ОСОБА_3 звернулася в суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення з кредитора пені за невиконання умов договору про надання споживчого кредиту.

Позивач в обгрунтування позовних вимог вказує, що 12.10.2007 року між ОСОБА_3 та Черкаським відділенням № 104 АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 12.20.2007 року у розмірі 20 000, 00 доларів США, що на день укладення становило 101 000, 00 грн., які були необхідні для придбання квартири.

У якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_3 та АІКБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 66711 від 12.10.2007 року, предметом якого є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 50,8 кв. м. Зобов`язання банком в тексті кредитного договору було встановлено в іноземній валюті у доларах США. Однак, позивач зазначає, що кредитні кошти у доларах США не отримувала, вони були отримані продавцем квартири у гривнях.

03.04.2009 року була укладена Додаткова угода до банківського рахунку в національній валюті для придбання доларів США на міжбанківському валютному ринку України. З 2007 року по 10 червня 2016 року позивач ОСОБА_3 сплачувала кошти банку без прострочення, та станом на 10.06.2016 року ОСОБА_3 сплатила 22 568,00 доларів США, що підтверджується оригіналами квитанцій.

Позивач посилається, що у серпні 2016 року з`ясувалось, що валютного рахунку на ім`я позивача не відкривалось, сплачені нею кошти у доларах США не зараховувались на жоден валютний рахунок, а виконання умов договору з боку кредитора відбувалось у гривні шляхом перерахування коштів на гривневий рахунок, однак валютний рахунок на її ім'я не відкривався, а без відкриття такого валютного рахунку видача та зарахування доларів США не можлива.

Незважаючи на те, що кредитна заборгованість давно виплачена , що позивач обізнана про відсутність валютного рахунку, АКІБ «УкрСиббанк», який не був кредитором, вимагає продовжувати сплачувати кредитні кошти по 217 доларів США щомісяця до 2028 року, та стверджує, що існує заборгованість, яку позивач вважає шахрайством та вимаганням з боку банку. НБУ у своїй офіційній відповіді підтверджує, що станом на 11.08.2016 року відсутня інформація, щодо простроченої заборгованості ОСОБА_3 перед банками України. У зв`язку з цим ОСОБА_3 вважає, що вона має право вимагати повернення їй зайво отриманих коштів і відшкодування моральної та матеріальної шкоди за умисний, заздалегідь спланований обман окремими працівниками та керівниками вищевказаних юридичних осіб. Позивач ОСОБА_3 вважає, що оскільки відповідач не виконав свого зобов`язання згідно до умов Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12.10.2007 року, і не видав кредит у розмірі 20 000, 00 доларів США, що підтверджується матеріалами справи, то за що чинним законодавством передбачено відповідальність, а саме: у випадку ненадання кредиту у дату, зазначену у договорі надання споживчого кредиту, кредитор зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 3 відсотки річних, за кожен день вартості послуг, тобто 3% на день від невиплаченої суми, що становить згідно розрахунків позивача 2 190 000, 00 доларів США, які вона просить стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення з кредитора пені за невиконання умов договору про надання споживчого кредиту залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржила рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги вона посилається, що суд першої інстанції допустив процесуальне порушення, не надав оцінку банківським розрахункам, заявам про купівлю іноземної валюти для погашення кредитної заборгованості, договору банківського рахунку № 230959/11 від 10.10.2007 року. Таким чином, суд проігнорував надані позивачем докази. ОСОБА_3 звертає увагу у скарзі на те, що відповідачем по справі не надано жодного належного доказу про реєстрацію РРО (реєстратора розрахункових операцій) у податковому органі та про наказ по банку (фінансовій установі) про відкриття пункту обміну валюти, що є черговим порушенням банківського, податкового, валютного законодавства України саме кредитором.

ОСОБА_3 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2018 року по цивільній справі № 712/13419/17 та постановити нове, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_3 та стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 2 190 000 доларів США пені за невиконання кредитором зобов`язань та умов Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12.10.2007 року.

21 грудня 2018 року на адресу апеляційного суду Черкаської області від АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві банк зазначає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки не спростовує законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, та не свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Банк вважає , що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.05.2018 року у цивільній справі № 712/13419/17 є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

16 січня 2019 року до початку розгляду справи апеляційним судом від ОСОБА_3 до апеляційного суду Черкаської області надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без її участі.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторони у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується даними рекомендованих судових повісток про вручення.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про захист прав споживачів шляхом стягнення з кредитора пені за невиконання умов договору про надання споживчого кредиту, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог позивача, мотивуючи свої висновки тим, що кредитний договір був укладений з волі обох сторін, при його укладенні, сторонами було визначено всі необхідні умови договору, а отже, будь-яких умов, які б суперечили чинному законодавству на момент укладення договір не містить, сторони виконували умови договору, а позивач як позичальник коштів щомісячно сплачувала фіксовану суму саме доларах США, та вказувала еквівалент у гривнях на протязі листопада 2007 року по червень 2016 року, що підтверджує особисто у позові. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем по справі не було вчинено будь-яких дій, які б не відповідали умовам укладеного договору з позивачем. Суд дійшов висновку, що порушень з боку відповідача не було вчинено , всі умови договору виконано, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення пені за невиконання умов договору банком.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 12 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив найменування на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 20000,00 доларів США, що по курсу НБУ на день видачі кредиту становить 101 000 грн. на строк з 12 жовтня 2007 року по 11 жовтня 2028 року. За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 11,9% річних (а.с. 4-8).

У якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 66711 від 12.10.2007 року, предметом якого є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 50,8 кв.м.

Колегія суддів апеляційного суду, звертає увагу, що факт укладення договору позивач ОСОБА_3 не заперечує.

Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 жовтня 2017 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.10.2007 року в сумі 17654,65 дол. США, що еквівалентно 469260,59 грн., пеню за несвоєчасне погашення кредиту та проценти у розмірі 3743,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати по оплаті судового збору у сумі 7211,94 грн. в рівних частинах, по 3605,97 грн. з кожного. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06.12.2017 року вище вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказаним вище судовим рішенням встановлено, що видача позивачем кредиту на виконання взятих на себе зобов'язань в повному обсязі підтверджується меморіальним ордером № НОМЕР_1 від 12 жовтня 2007 року. Встановлено і той факт, що ПАТ «УкрСиббанк» є банківською установою, та у встановленому порядку отримав банківську ліцензію, у якій зазначений перелік дозволених операцій, в тому числі право операцій з валютними цінностями. Тому банк мав достатні юридичні підстави та законне право для надання ОСОБА_3 кредиту в іноземній валюті. Таким чином, даним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 жовтня 2017 року встановлено, що ОСОБА_3 має заборгованість перед ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 108-109), а тому доводи її апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються доказами у справі, які оцінено судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При кредитуванні велике значення має зміцнення кредитної дисципліни, яка має на меті своєчасне погашення кредиту і суворе додержання позичальниками всіх умов договору. За порушення зобов'язань за кредитним договором сторони несуть відповідальність у вигляді стягнення неустойки і відшкодування збитків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, що встановлено ст. 629 ЦК України.

За приписами статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно до ч.1 ст. 527 ЦК України, передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається з кредитного договору, за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 11,9 % річних п. 1.3.1. договору (т.1, а.с.4).

Згідно до п. 8.1. договору про надання споживчого кредиту № 0 за порушення термінів повернення кредиту та/або комісій, позивач сплачує відповідачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Відповідно до статей 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності із частинами п. ст. 524 та ч.1 ст. 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці - гривні.

Однак, судом першої інстанції також було акцентовано увагу на тому, що ч. 2 ст. 524 та ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом першої інстанції вірно зазначено, з чим і повністю погоджується апеляційний суд, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Враховуючи вищевикладені норми права, суд першої інстанції вірно послався, що аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що під час укладення договору діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті, але банки не було позбавлено права надати, а позичальники отримати споживчий кредит в гривнях із визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти.

У відповідності до ч.1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно п.1.5. кредитного договору, кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2, у Банк для подальшого використання за цільовим призначенням, тому позивачу ОСОБА_3 було відомо, що кошти будуть перераховані на рахунок.

Відповідна інформація про зарахування коштів на вказаний поточний рахунок відображена у виписці за рахунком (т.1 а.с.92).

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1,2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх змін.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 556 (зі змінами та доповненнями та чинне на момент укладення спірних правовідносин), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду, вважає за важливе відзначити, що виписка відносно руху коштів за даним рахунком, підтверджує факт надання позивачу ОСОБА_3 кредитних коштів, що спростовує доводи апеляційної скарги, відносно того, що кошти не зараховувалися банком на поточний рахунок позичальника.

Згідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Посилання позивача на вказану статтю не є підставою для задоволення позову, оскільки судом встановлено, що банк надав позивачу послугу, яка зводилася до надання банком споживчого кредиту позивачу, тому банк виконав умови договору.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку , що після укладення договорів між позивачем та відповідачем виникли зобов`язальні відносини, які регулюються нормами зобов`язального права та положеннями укладених договорів банківських вкладів.

Згідно п. 10.13 кредитного договору, сторонами зазначено, що перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Підписанням договору, позичальник, засвідчив, що ознайомлений з умовами кредитування, а також письмовим повідомленням останнього про умови кредиту ( т.1 а.с.7).

Також слід звернути увагу, що відповідно до п.10.13 кредитного договору, підписання договору позичальником свідчить про те, що усі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Отже, позичальник, підписуючи даний кредитний договір, підтвердив, що усвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів кредиту в іноземній валюті.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету.

З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_3 надано до суду квитанції, починаючи з листопада 2007 року по червень 2016 року про сплату нею кредиторської заборгованості за кредитним договором, де сума сплачених нею коштів, зазначена у доларах та вказано еквівалент даної суми у гривнях. Також в матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_3, а саме: заява-індивідуальна угода про купівлю іноземної валюти для погашення кредиторської заборгованості, відповідно до якої клієнт доручає банку купити іноземну валюту, а саме долари США. Пунктом 2 даної заяви передбачено, що придбану іноземну валюту зараховувати на рахунок клієнта за реквізитами, які вказані. У п 3. зазначено, що перераховувати за наступними реквізитами отриману від нас суму в гривнях. Дані заяви підписані особисто ОСОБА_3

Доводи скаржника, щодо посилання на відповідь НБУ не можуть бути взяті до уваги колегією суддів апеляційного суду, оскільки у відповіді НБУ від 16.08.2016 року за № 20-0004/69043 вказано, що станом на 11.08.2016 року заборгованість відсутня, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість виникла з 12.08.2016 року, що було встановлено рішенням від 10.10.2017 року Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/2990/17 за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що в матеріалах справи на підтвердження заборгованості наявні довідка-розрахунок заборгованості та виписка по кредитному договору, де чітко відображено нарахування відсотків по кредиту з детальним їх описом, що спростовує доводи скаржника у апеляційній скарзі відносно того, що заборгованості по спірному договору не існує.

Згідно до п.1.2.2. Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі на рахунок № 69, відкритий в банку.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми права, наявні в матеріалах справи докази як в підтвердження позовних вимог так і їх заперечення наданими сторонами, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та вмотивованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, вказавши, що кредитний договір укладений з волі обох сторін, при його укладенні, сторонами було визначено всі необхідні умови договору, а отже, будь-яких умов, які б суперечили чинному законодавству на момент його укладення договір не містить, а відповідач не вчиняв будь-яких дій, які б не відповідали умовам кредитного договору з позивачем.

Також з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідачем було виконано зобов`язання щодо надання позивачу кредитних коштів, які були перераховані на поточний рахунок позивача, тобто виконані всі умови договору.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення вимог позивача.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .

Керуючись ст.ст. 258, 367, 368, 374, 375 , 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення з кредитора пені за невиконання умов договору про надання споживчого кредиту - залишити без змін.

Судові витрати залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бабенко В.М.

Василенко Л.І.