П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/115/19

Провадження № 22-ц/4815/1081/19

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді: Ралець Р.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено повним текстом

поза межами судового засідання 13 червня 2019 року в м. Дубно

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач 1: старший державний виконавець Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Любов Павлівна;

відповідач 2: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Бадаліс Жанна Павлівна;

відповідач 3: ОСОБА_2 ;

відповідач 4: ОСОБА_3 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 червня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Любові Павлівни, приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Бадаліс Жанни Павлівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування правових актів, визнання недійсними правочинів,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л.П. (далі - державний виконавець), приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Бадаліс Ж.П. (далі - приватний нотаріус), Процюка В.А. та Антонової О.І. У позові просила визнати незаконною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу і акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державного виконавця від 08 червня 2018 року у виконавчому провадженні ВП №54577043 при примусовому виконанні виконавчого листа №559/376/16-ц, виданого 12 жовтня 2016 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області, про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 263 331,67 гривень; визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, загальною площею 0.25 га кадастровий номер № 05:001:0031 по АДРЕСА_1 , посвідченого 14 червня 2018 року приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Бадаліс Ж.П.; визнати недійсними договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, загальною площею 0.25 га кадастровий номер № 05:001:0031 по АДРЕСА_1 , що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були посвідчені приватним нотаріусом.

До позовної заяви позивачем було додано й заяву про забезпечення позову, вмотивовуючи яку, покликалась на те, що ОСОБА_2 незаконно оформив на себе право власності на житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 та подарував це майно своїй матері - ОСОБА_3 Остання ж вимагає від заявника виселитись зі спірного житлового будинку. Стверджувала, що новий власник нерухомості може його продати чи подарувати іншій особі, чим унеможливить належне поновлення прав заявника за захистом який вона звернулась до суду.

За наведених мотивів просила заборонити ОСОБА_3 до вирішення спору проводити відчуження житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 і створювати їй будь-які перешкоди в користуванні та володіння цими об`єктами.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, повернув її ОСОБА_1 .

Постановляючи зазначене судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту заяви не вбачається, в чому саме полягає необхідність забезпечення позову та заявником належним чином не обґрунтовано застосування такого виду забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії. Також наведеними в заяві обставинами не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року скасовано, а справу направлено до суду попередньої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалюючи своє рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд, повернувши заяву про забезпечення позову, зокрема, з підстав несплати судового збору, не розглянув питання звільнення від його сплати, що в подальшому могло призвести до порушення її прав на доступ до правосуддя, право на що передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім цього, врахувавши предмет позову, зазначив, що у майновому спорі вимога про заборону відчуження спірного нерухомого майна спрямована на недопущення зміни правового статусу нерухомого майна та його збереження до вирішення справи.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову. Надано заявнику десятиденний строк для усунення процесуальних недоліків поданої нею заяви шляхом сплати судового збору в сумі 384,20 гривень з дня отримання ухвали суду. При цьому роз`яснено, що у разі невиконання судового рішення у зазначений строк заява вважатиметься неподаною та буде повернута позивачу.

У наведений строк процесуальні недоліки заяви про забезпечення позову позивачем було усунуто.

Між тим, ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 червня 2019 року ОСОБА_1 повернуто заяву про забезпечення позову, позаяк її було подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України.

На ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликалась на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

На її обґрунтування зазначала, що з огляду на предмет позову, обставини справи та, як наслідок, наявність обґрунтованих припущень з приводу того, що в результаті дій нинішнього власника спірного будинку може утруднитись чи унеможливитись виконання рішення в справі, тоді як заява про забезпечення позову до вирішення судового спору є підставною та обґрунтованою. З жовтня 2018 року ОСОБА_3 вимагає від заявника виселитися з будинку. Хоча спірний житловий будинок не є одним, який перебуває у її власності і об`єктивної потреби у проживанні там остання не має. Крім того, син ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , який неправомірно, при допомозі працівників державної виконавчої служби, заволодів належним позивачу майном, перебуває під слідством, тому йому можуть знадобитись кошти на заставу, отримання правничої допомоги, відшкодування шкоди потерпілим тощо. Таким чином, теперішній власник може подарувати належний їй, але оспорюваний позивачем, об`єкт права власності іншій особі, що не дасть можливості поновити свої права та змусить її неордноразово звертатися до суду за захистом цих справ.

За наведених спонукань просила скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду, який постановив її.

У поданому відзиві ОСОБА_3 , вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просила залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому посилалася на правильність та об`єктивність висновків міськрайонного суду, а тому й необхідність повернення заяви позивача про забезпечення позову.

Такі самі доводи викладені і ОСОБА_2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу. Просив її залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що з змісту заяви не вбачається, в чому саме полягає необхідність забезпечення позову, а заявником належним чином не обґрунтовано застосування такого виду забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії. Крім того, наведеними в заяві мотивами не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Положеннями ст. 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одними із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії тощо.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову").

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що внаслідок певних дій може утруднитися чи унеможливитися виконання судового рішення у справі.

З пред`явленого ОСОБА_1 позову, додатком до якого є заява про забезпечення позову, видно, що його предметом в т. ч. є визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, загальною площею 0.25 га кадастровий номер № 05:001:0031 по АДРЕСА_1 , та визнання недійсними договорів дарування зазначеного будинку і ділянки, укладених між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 В свою чергу, необхідність забезпечення позову полягала саме в забороні відчуження спірного майна та створенні перешкод в користуванні та володінні цими об`єктами, адже, на думку позивача, існує ризик вчинення ОСОБА_3 таких дій.

Як вказав Рівненський апеляційний суд в постанові від 18 квітня 2019 року, коли спрямовував справу для продовження розгляду до суду попередньої інстанції, що у такому майновому спорі вимога про заборону відчуження спірного нерухомого майна направлена на недопущення зміни правового статусу нерухомого майна та його збереження до вирішення справи.

Таким чином, позивачем була виконана вимога процесуального законодавства щодо зазначення необхідності вжиття заходів забезпечення позову і, на переконання апеляційного суду, вона є очевидною та додаткових обґрунтувань не потребує.

Окрім цього, після усунення недоліків судом було допущено до вирішення питання про забезпечення позову. Між тим, процесуальним законом не передбачено такої підстави для повернення заяви про забезпечення позову як неналежне обґрунтування необхідності забезпечення, оскільки надання оцінки достатності доводів має відбуватися при розгляді заяви по суті. Тобто результатом вирішення процесуального питання є виключно або відмова, або задоволення заявленого ОСОБА_1 забезпечення позову.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до пункту 4 ст. 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 червня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М.Ковальчук