Справа № 1304/4380/12 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/811/1226/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» -

Ковальчук Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 23 травня 2012 року у справі за поданням державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Івануси Л.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

Державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Івануса Л.В. звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подання обґрунтоване тим, що тим, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває зведене виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1591/2009, виданого 20.08.2009 Шевченківським районним судом м.Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 241875,77 грн та виконавчого листа № 2-63/2010, виданого 12.04.2010 Яворівським районним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості у розмірі 23584,33 грн, проте боржником заборгованість згідно вищевказаного виконавчого документу не погашена.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 23 травня 2012 року подання державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Івануси Л.В. - задоволено.

Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх зобов`язань з виконання виконавчого листа № 2-1591/2009, виданого 20.08.2009 Шевченківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 241875,77 грн; виконавчого листа № 2-63/2010, виданого 12.04.2010 Яворівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості у розмірі 23584,33 грн.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що він не був обізнаний про наявність зведеного виконавчого провадження, не отримував постанов про відкриття виконавчого провадження та повідомлень державного виконавця щодо добровільного виконання рішень суду. Вказує, що державним виконавцем не було доведено факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями суду. Просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Ковальчук Л.О. заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їхня неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судове рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області знаходиться зведене виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1591/2009, виданого 20.08.2009 Шевченківським районним судом м.Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 241875,77 грн та виконавчого листа № 2-63/2010, виданого 12.04.2010 Яворівським районним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості у розмірі 23584,33 грн.

Як убачається із змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 377-1 ЦПК України (чинного на час постановлення оскаржуваної ухвали), ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та задовольняючи подання державного виконавця, виходив з того, що рішення судів про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не виконані, що є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення.

Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавленим права в будь-який час повернутись в Україну.

Так, згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров`я людей.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Враховуючи вказані вимоги закону для задоволення подання державного виконавця про здійснення згаданого тимчасового обмеження конституційних прав громадянина України, які також гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, повинні бути достатньо вагомі підстави, які свідчили б про необхідність застосування такого заходу, насамперед в інтересах забезпечення виконання судового рішення. Такими, зокрема, можна вважати встановлення факту свідомого ухилення боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи від виконання судового рішення, вчинення дій, що свідчили б про намагання шляхом виїзду за межі України ухилитись від виконання рішення суду, тощо.

Крім цього, згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час звернення із поданням) боржник зобов`язаний:

- утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

- надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах;

- своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця;

- письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може, зокрема, свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 згаданого Закону України «Про виконавче провадження».

Як убачається із змісту подання та оскаржуваної ухвали, державним виконавцем не наведено жодних обґрунтованих доводів, що вказували б на неправомірні дії чи бездіяльність боржника, які могли б свідчити про його ухилення від виконання рішення суду, таких обставин відповідно не встановлено і судом.

З матеріалів справи убачається, що державним виконавцем у межах виконавчих проваджень винесено постанови про арешт коштів боржника, вчинено запити про отримання інформації стосовно майна та доходів боржника та отримано відповіді на такі. Однак жодних даних про те, що боржник належним чином викликався державним виконавцем, ним не представлено.

Сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення дій по його виконанню державним виконавцем та його неналежне виконання боржником, при відсутності належних допустимих, достовірних та достатніх доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчать про необхідність тимчасового обмеження конституційних прав боржника, з поданням про що звернувся державний виконавець.

Зважаючи на вказане відсутні підстави вважати, що боржник ухиляється від виконання рішення суду.

Оскаржувана ухвала слід вважати постановлена передчасно, без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення у справі такої категорії, встановлення яких є необхідністю при вирішенні питання про вжиття заходу обмеження прав особи, про який йдеться у поданні.

Враховуючи вказане оскаржувана ухвала суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню з ухваленням постанови, якою у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 23 травня 2012 року скасувати та постановити нову постанову, якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Івануси Л.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено: 06.09.2019

Головуючий

Судді