ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 716/1100/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Собчук І.Ю.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2018 року, головуючий у першій інстанції Пухарєва О.В.,

встановила:

ОСОБА_1 у липні 2018 року звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним частково.

Зазначав, що публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 вчинено договір кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT, за яким публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» надано ОСОБА_1 кредит в сумі 17833 грн. 61 коп. на строк до 11 вересня 2021 року.

Посилався на те, що пункт 1.2 договору в частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту є несправедливим, не зазначає послугу, яка надається споживачу вартістю 446 грн. щомісяця, є оплатою за дії банку на власну користь.

Вважає, що пункт 3.3 правочину щодо сплати пені у розмірі 0,3% від простроченої суми за кожний день прострочення є несправедливим,

Справа №716/1100/18-ц Головуючий в суді 1 інстанції Пухарєва О.В.

Провадження 22-ц/822/71/2019 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

наслідком якого є дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми пені (понад п"ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов"язання.

Просив визнати договір між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT недійсним в частині п.1.2 щодо сплати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 446 грн. щомісяця, п.3.3 щодо сплати пені у розмірі 0,3% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2018 року позов задоволено частково, встановлено, що п.1.2 договору між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 446 грн. є нікчемним.

Визнано п.3.3 договору між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT щодо сплати пені у розмірі 0,3% від простроченої суми за кожень день прострочення у разі прострочення сплати недійсним.

Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» в апеляційній скарзі просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним частково відмовити.

Зазначає про неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, обізнаності ОСОБА_1 з умовами споживчого кредитування публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» відповідно до п.5.5 договору між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT, визначення у п.2.6 умов споживчого кредитування публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» послуг, що надаються для обслуговування кредиту, відповідність наведених послуг вимогам пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, досягнення згоди на укладення правочину та сплати комісії в розмірі 446 грн. і пені в розмірі 0,03% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Вважає, що висновки суду першої інстанції щодо несправедливості п.3.3 договору стосовно сплати пені в розмірі 0,03% від простроченої суми за кожен день прострочення, недоведеності погодження з ОСОБА_1 умов споживчого кредитування публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.203, ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.1054 ЦК України п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, п.17, 23 ст.1, ч.4 ст.11, ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вважав нікчемним п.1.2 між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT в частині сплати комісії в сумі 446 грн. щомісяця, встановленими підстави для визнання п.3.3 щодо сплати пені в розмірі 0,03% від простроченої суми за кожен день прострочення недійсним.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що положення умов кредитного договору щодо сплати комісії суперечать статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у кредитному договорі не зазначено за які саме послуги з обслуговування кредиту, що надаються позивачу, сплачується комісія.

Також суд першої інстанції вважав несправедливими умови п.3.3 правочину щодо сплати пені в розмірі 0,03% від простроченої суми за кожен день прострочення,є наслідком дисбалансу договірних прав та обо»язків, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації 109,5% від простроченої суми (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов»язання за договором.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2018 року наведеним вимогам відповідає.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання договору між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT недійсним в частині.

Обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовувались позовні вимоги, зазначалися несправедливість умов п.1.2 в частині сплати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 446 грн. щомісяця, п.3.3 щодо сплати пені у розмірі 0,3% від простроченої суми за кожний день прострочення, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, встановлення оплати за дії банку на власну користь.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Наведені положенням ч.2 ст.215 ЦК України встановлюють виняток із загального правила ч.1 ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

На підставі абз.2 п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання

правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Встановлено, що публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 вчинено договір кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT.

Згідно з ч.3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

У Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)

зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пунктом 3.1.Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

На підставі абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час вчинення правочину, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Таким чином, умова п.1.2 договору між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT про сплату комісії за обслуговування кредиту є нікчемною за своєю правовою природою на час укладення правочину.

За змістом абз.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до п.1.2 договору публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» надало ОСОБА_1 у тимчасове платне користування на поточні потреби кредит у розмірі 17 833 грн. 61 коп. на строк до 11 вересня 2021 року з процентною ставкою за користування кредитом 0,0001%, комісією за обслуговування кредиту з 17 грудня 2016 року по 11 вересня 2021 року в розмірі 446 грн.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 викладена правова позиція про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Не можна погодитися з доводами публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» щодо обізнаності ОСОБА_1 з умовами споживчого кредитування публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» відповідно до п.5.5 договору між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT, визначення у п.2.6 умов споживчого кредитування публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» послуг, що надаються для обслуговування кредиту.

У матеріалах справи відсутні докази того, що наведений правочин складається з умов споживчого кредитування публічного акціонерного товариства «Платинум Банк».

Відповідно договору між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 кредиту від 22 серпня 2016 року №2424/43434343DCLRG1PT до змісту правочину не входять умови споживчого кредитування публічного акціонерного товариства «Платинум Банк».

За положеннями частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

На підставі частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п"ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов"язань за договором.

Згідно частини 5-7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За правилами ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.3.3. договору у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3000% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 19 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

У такому разі вартість продукції за договором споживчого кредиту визначається як вартість споживчого кредиту.

Ураховуючи наведене, визначення розміру пені за рік у процентному значенні 109,5% (0,3% х 365 днів) не відображає співвідношення суми компенсації до вартості продукції.

У той же час розмір пені за рік у грошовому виразі становить 19527 грн. 80 коп. та перевищує п?ятидесят відсотків вартості кредиту, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно незаконності встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредиту, а саме послуги, яка супроводжує кредит, несправедливості п.3.3 правочину, яким встановлено розмір пені, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків.

Доводи касаційної скарги про те, що сторони під час укладення договору були вільними в його укладенні не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення для вирішення спіру з огляду на те, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України, а відносини банку з клієнтом - споживачем - регулюються законодавством про захист прав споживачів. У наведених правовідносинах свобода договору істотною мірою обмежена та підкоряється імперативному державному регулюванню як законами, так й відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді О.О. Одинак

М.І. Кулянда