ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/11188/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретаря Конецької Д.Г.

з участю представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» Дебошеру Тетяни Василівни

учасники справи

позивач ОСОБА_3

відповідач комунальна медична установа «Міський клінічний пологовий будинок №1»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Чернівецька міська рада

за апеляційною скаргою позивач ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 березня 2019 року, головуючий у І-й інстанції Слободян Г.М.,

встановила:

ОСОБА_3 у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» про стягнення компенсації утрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати.

Посилався на те, що розпорядженням секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року №903-к був звільнений з займаної посади головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку контракту з 31 грудня 2013 року.

Справа №727/11188/18 Головуючий у 1 інстанції Слободян Г.М.

Провадження №22-ц/822/712/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, міської комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» про визнання розпорядження незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини заробітної плати, моральної шкоди визнано розпорядження секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року № 903-к незаконним та скасовано, ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» з 31 грудня 2013 року, стягнуто з місцевого бюджету на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 травня 2014 року по 21 серпня 2015 року в сумі 98616 грн. 87 коп. без врахування податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року стягнуто з місцевого бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2014 року по 25 травня 2014 року в сумі 9528 грн. 20 коп. з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Заробітна плата за час вимушеного прогулу виплачена у липні 2018 року.

Просив стягнути з комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» на користь ОСОБА_3 компенсацію утрати частини заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з квітня 2014 року по липень 2018 року в сумі 82116 грн. 32 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 9 листопада 2018 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Чернівецьку міську раду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 березня 2019 року у позові відмовлено.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» про виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати задовольнити.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні підстави для захисту права ОСОБА_3 на стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за час вимушеного прогулу, покладення на комунальну медичну установу «Міський клінічний пологовий будинок №1» обов`язку сплатити компенсацію втрати частини заробітної плати за час вимушеного прогулу на порушення норм матеріального права.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не надходило.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 до комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» про стягнення компенсації утрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.94, ч.1 ст.117 КЗпП України, ст.33, 34 Закону України «Про оплату праці» та, вважав, що не підлягає захисту право ОСОБА_3 на стягнення з комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» компенсації втрати частини заробітної плати за час вимушеного прогулу з квітня 2014 року по липень 2018 року.

На обгрунтування такого висновку суд першої інстанції зазначив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не належать до фонду оплати праці, не підлягають застосуванню правила статей 33 та 34 Закону України «Про оплату праці».

Водночас суд першої інстанції послався на те, що комунальна медична установа «Міський клінічний пологовий будинок №1» не повинна відповідати за позовом, належним відповідачем є Чернівецька міська рада.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 9 грудня 2016 року наведеним вимогам не відповідає.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, міської комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» про визнання розпорядження незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини заробітної плати, моральної шкоди визнано розпорядження секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року № 903-к незаконним та скасовано, ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» з 31 грудня 2013 року, стягнуто з місцевого бюджету на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 травня 2014 року по 21 серпня 2015 року в сумі 98616 грн. 87 коп. без врахування податків та інших обов`язкових платежів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини заробітної плати скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 серпня 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня по 25 травня 2014 року скасовано, стягнуто з місцевого бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2014 року по 25 травня 2014 року в сумі 9528 грн. 20 коп. з утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Прийнято відмову ОСОБА_3 від позову про виплату компенсації втрати частини заробітної плати. Провадження у цій частині закрито.

Відповідно довідки міської комунальної медичної установи «Міський пологовий будинок №1» від 22 серпня 2018 року №493 ОСОБА_3 виплату коштів за рішенням суду у справі №727/3357/14-ц в сумі 97665 грн. 05 коп. здійснено у липні 2018 року.

На підставі частини сьомої статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною шостою статті 95 КЗпП України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

За змістом статті 18 Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1999 року та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Згідно статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

На підставі статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Статтею 4 Закону встановлено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 року N 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні; компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 ( 1427 п) (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року N 692 ( 692-99-п ), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

З огляду на наведе суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для компенсації ОСОБА_3 втрати частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 травня 2014 року по 21 серпня 2015 року в сумі 98616 грн. 87 коп., стягнутого рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 серпня 2015 року, у зв`язку з порушенням строків виплати на порушення норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 березня 2019 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Щомісячний індекс споживчих цін становить з квітня 2014 року по липень 2018 року 131,6%; з травня 2014 року по липень 2018 року - 124,2%; з липня 2014 року по липень 2018 року - 113,8%; з серпня 2014 року по липень 2018 року - 113,0%; з вересня 2014 року по липень 2018 року - 111,3%; з жовтня 2014 року по липень 2018 року - 105,3%; з грудня 2014 року по липень 2018 року - 96,8%.; з січня 2015 року по липень 2018 року - 91,0%; з липня 2015 року по липень 2018 року - 35,8%; з серпня 2015 року по липень 2018 року - 37,1 %.

Компенсація втрати частини заробітної плати за час вимушеного прогулу з квітня 2014 року по липень 2018 року дорівнює за квітень 2014 року - 3763 грн. коп., за травень 2014 року - 11242 грн. 32 коп., за липень 2014 року - 12469 грн. 56 коп., серпень 2014 року - 11305 грн. 21 коп., вересень 2014 року - 11665 грн. 38 коп., жовтень 2014 року - 11538 грн. 17 коп., грудень 2014 року - 9223 грн. 30 коп., за січень 2015 року - 1476 грн. 87 коп., за липень 2015 року - 3922 грн. 76 коп., за серпень 2015 року - 2651 грн. 21 коп. загальній сумі - 79257 грн. 88 коп.

Заслуговують на увагу і посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що комунальна медична установа «Міський клінічний пологовий будинок №1» повинна відповідати за позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах із комунальною медичною установою «Міський клінічний пологовий будинок № 1», з яких виникають права та обов`язки щодо оплати праці.

Відповідно п.1.1, 1.2 Статуту комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» комунальна медична установа «Міський клінічний пологовий будинок № 1» є бюджетною установою охорони здоров`я, заснованою на власності територіальної громади м.Чернівці, яка повністю утримується за рахунок коштів міського бюджету.

Засновником установи є Чернівецька міська рада.

За змістом п.3.3 Статуту комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» установа несе відповідальність за своїми зобов`язаннями відповідно до чинного законодавства. Засновник не несе відповідальності за зобов`язаннями установи.

Тому стягнення рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 серпня 2015 року з місцевого бюджету на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 травня 2014 року по 21 серпня 2015 року в сумі 98616 грн. 87 коп. не дає підстави для висновку про стягнення грошових коштів з засновника Чернівецької міської ради.

За змістом висновку, зробленого у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-899цс16, закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі визначені частиною першою статті 255 ЦПК України та є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягає.

На підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип остаточності рішень суду і юридичної визначеності (принцип res judicata).

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») від 28 жовтня 1999 року (п. 61).

У будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Тотожними є позови, у яких співпадають суб`єктний склад, предмет і підстава позову.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Зі змісту рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, міської комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» про визнання розпорядження незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини заробітної плати, моральної шкоди вбачається, що суб`єктний склад у справі за позовом ОСОБА_3 до комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» про стягнення компенсації утрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати не співпадає.

За таких обставин підстав для закриття провадження у цій справі за позовом ОСОБА_3 до комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» про стягнення компенсації утрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати немає.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Судом апеляційної інстанції позов ОСОБА_3 до комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» про стягнення компенсації утрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати задоволено частково в сумі 79257 грн. 88 коп.

Тому підлягає стягненню з комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» на користь держави судовий збір в сумі 2052 грн. 90 коп., що складається з судового збору за подачу позову в сумі 821 грн. 16 коп. та судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1231 грн. 74 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегій суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 березня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» про стягнення компенсації утрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати задовольнити частково.

Стягнути з комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» на користь ОСОБА_3 компенсацію утрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати в сумі 79257 грн. 88 коп.

Стягнути з комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» на користь держави судовий збір в сумі 2052 грн. 90 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 8 червня 2019 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Височанська Н.К.

Кулянда М.І.