Справа № 504/243/18
Провадження № 2/504/975/18

РІШЕННЯ
30.01.2019 року смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенко В.К.,
при секретарі Мельниковій В.М.,
за участі позивача - ОСОБА_1,
за участі відповідача ОСОБА_2,
за участі адвоката ОСОБА_3,
за участі представника служби у справах дітей - ОСОБА_4, -
29.01.2018 року позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача.
На обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначила, що від шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 народжена дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 рішенням суду розірваний, дитина проживає із мамою.
ОСОБА_1 є мамою ОСОБА_5, отже приходиться бабусею ОСОБА_6
ОСОБА_2 чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною як бабусі ОСОБА_1, так і батькові дитини.
Рішенням служби у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області від 30.06.2017 року № 15 зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні бабусі із онукою.

Проте перешкоди чиняться не зважаючи на вказане рішення.

У своєму позові позивач просить суд зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди у спілкуванні між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, визначити наступний спосіб участі бабусі у вихованні онуки: визначити, що спілкування бабусі із онукою відбуватиметься у другий та четвертий тижні місяця з пятниці по неділю за місцем проживання бабусі; встановити проведення спільного відпочинку бабусі із онукою у першу половину літніх канікул; в день побачення з онукою бабуся має право забирати онуку з дому, садочку та школи особисто; встановити необмежене спілкування з онукою бабусі, зокрема, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку.

Крім того, позивач просить зобовязати ОСОБА_2 за два дні до дня зустрічі бабусі з онукою надати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування онуки, а у разі настання змін, повідомляти про це позивача особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги свого позову підтримала повністю.

Відповідач та її адвокат вимоги позову не визнали частково, зокрема, щодо місця спілкування бабусі дитини та періоду, надали відзив на позовну заяву.

Зокрема, відповідач стверджує, що жодним чином не перешкоджає у спілкуванні дитини із бабусею- Козловою Т.П., раніше дитина відвідувала місце мешкання бабусі, проте, останнім часом дитина поверталась бабусею із захворюваннями, оскільки дитина має слабку імунну систему.

В теперішній час відповідач повністю заперечує можливість проживання дитини за місцем проживання бабусі (позивача), оскільки умов для проживання в квартирі бабусі для дитини не має, крім того, позивач психологічно налаштовує дитину проти матері.

В теперішній час, як стверджує відповідач, позивач створює напружені відносини у спілкуванні, що негативно впливає на психічний стан дитини, її розвиток.

Крім того, як вказує відповідач, у дитини є ще одна бабуся, дід, які також, як стверджує позивач, мають право на участь у вихованні онуки.

Представник служби у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області в судовому засіданні залишив вирішення позовних вимог на розсуд суду, вважав, що дійсно, позивач має право на участь у житті онуки, але спосіб участі бабусі у вихованні дитини має бути визначений саме судом.

Доводи рішення від 30.06.2017 року № 15 представник служби у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області повністю підтримав.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

04.12.2011 року народилась ОСОБА_6, що встановлено зі змісту свідоцтва про народження від 15.12.2011 року І-ЖД № 293351, виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.05.2015 року № 504/739/15-ц розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, місце проживання дитини- Козлової В.К. визначено із мамою.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Лиманської районної державної адміністрації Одеської області від 30.06.2017 року ОСОБА_2 рекомендовано не перешкоджати батьку та бабусі у спілкуванні з ОСОБА_6

Графік побачень не встановлювався оскільки ОСОБА_2 заперечувала проти таких побачень взагалі.

Сторони не заперечували, що позивач має у власності однокімнатну житлову квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Дитина в теперішній час відвідує школу.

Згідно змісту акту від 07.05.2018 року обстеження житлово побутових умов за місцем проживання дитини- дитина забезпечена всіма необхідними безпечними умовами проживання, має належне годування, утримання та виховання.

В матеріалах справи наявний висновок ОСОБА_7 -фахівця психолога від 1 15.05.2018 року, за змістом якого дитина- Кохлова В.К. на час дослідження перебуває у стані вимушеної напруги внутрішньо сімейних стосунків. Дитині комфортніше, зручніше та безпечніше перебувати в звичній для неї обстановці, з мамою. Психологічне, фізичне, сексуальне насильство дитини у ставленні до ОСОБА_6 в її оточенні відсутнє.

Судом дослідженні численні фотоматеріали, що надані стороною позивача, які свідчать про участь позивача у житті дитини ОСОБА_6

Судом досліджені фотоматеріали як помешкання позивача, так і помешкання відповідача (місця проживання дитини).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили суду, що батьки дитини розвелися, дитина відвідувала дитячий садочок, і вже в останній рік перебування дитини у садочку почалися непорозуміння між батьками дитини, вихователь всякий раз повідомляв про інциденти маму, питав її дозвіл на те, щоб тато чи бабуся мали можливість спілкуватись з дитиною, та забирати дитину із садочку.

Жодних негативних емоцій дитина не висловлювала вихователю після відвідування бабусею дитини, чи після нетривалого проживання дитини у бабусі.

Крім батьків, дитина має бабусю ОСОБА_1, та бабусю та дідуся зі сторони відповідача.

В матеріалах справи наявні копії медичної документації на ОСОБА_6, про її супутні періодичні захворювання, ці матеріали досліджені і уважно вивчені судом.

Інших істотних обставин судом не встановлено.

Графік зустрічей дитини з бабусею між сторонами не укладався.

Дитина, крім бабусі- позивача, має ще бабусю та діда, батька.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом розяснювалось сторонам їх обовязок подати докази на обґрунтування вимог та заперечень, наслідки невчинення тієї чи іншої процесуальної дії.

Отже справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 257 СК України баба та дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом своїх прав щодо виховання внуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Факт чинення перешкод підтверджено матеріалами справи, а також показами свідків, які допитані в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки судом встановлені обставини чинення певних перешкод відповідачем позивачці у спілкуванні онуки, суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні із онукою ОСОБА_6 підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання графіку та способу спілкування бабусі із онукою, її вихованні, суд виходить з наступного:

За змістом ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вік та потреби дитини, її перебування у навчальному закладі з понеділка по пятницю, необхідність застосування режиму сну, режиму відпочинку, власне свого особистого часу дитини, режиму харчування, схильність дитини до респіраторних захворювань, що підтверджено медичною документацією, яка досліджена судом, суд приходить до висновку про недоцільність ночівлі малолітньої дитини у бабусі.

Суд вважає, з урахуванням віддаленості проживання дитини та бабусі одне від одного (відстань більше 50 км), часу на подолання такої відстані, враховуючи наявність іншої бабусі та дідуся (їх право на участь у спілкуванні та вихованні онуки), батьків дитини (їх беззаперечне право та обовязок утримувати, виховувати, піклуватись та доглядати за дитиною), суд вважає, що логічним та справедливим буде спілкування дитини з бабусею кожного місяця, у другу та четверту суботу з 10.00 години по 14.00 годину, в місці спілкування (відпочинку), не виключено й за бажанням та вибором самої дитини, в тому числі, за необхідності, за місцем проживання бабусі -ОСОБА_1 (АДРЕСА_1).

При цьому суд не знаходить жодних підстав для відмови у вимогі позову в частині визначення права позивача особисто, у день побачення з онукою, забирати останню з дому де дитина проживає.

Що стосується вимог щодо забирання дитини з садочку дитина садочок вже не відвідує, тому ці доводи безпідставні.

Що стосується доводів позову щодо забирання дитини зі навчального закладу, то ці вимоги знаходяться за межами визначеного судом графіку, тому не можуть бути задоволені.

Вирішуючи питання необхідності присутності матері під час зустрічі онуки із бабусею, суд виходить із того, що жодного доказу неможливості перебування дитини із бабусею без сторонніх осіб, навіть із мамою, батьком, суду не надано.

Більш того, численні фотоматеріали вказують на спілкування дитини із бабусею (позивачкою), перебування дитини за місцем мешкання бабусі, тобто між бабусею та онукою існує як фізичний так і психологічний контакт, який не видається суду негативним.

Не надано суду таких доказів, які б вказували на наявність у дитини захворювання, що унеможливлювало би спілкування дитини із іншими (сторонніми) особами без участі матері (батька).

Твердження відповідача про те, що бабуся погано впливає на психічний стан дитини не знайшли свого підтвердження, оскільки не надано жодного доказу цього факту, і ці твердження виглядають явно голослівними.

Особисті стосунки сторін жодним чином не можуть впливати на рішення суду в цій частині вимог позову.

Висновок спеціаліста- психолога не містить прямих заборон на спілкування дитини зі сторонніми особами, якими, серед інших, може бути бабуся (позивач).

Висновок про те, що дитина комфортніше почуває себе у звичній обстановці із мамою цілком відповідає способу життя дитини, зокрема, дитина проживає із мамою, більший час опікується та виховується саме мамою.

Однак, на переконання суду, цей факт не може мати наслідком унеможливлення перебування дитини в іншій середі суспільства, серед інших родичів (батька, бабусь, діда), тощо, оскільки тим самим, на переконання суду, буде мати місце істотний вплив на само визначеність дитини, не виключено що і негативний.

Отже, суд дійшов до висновку, що спілкування бабусі із онукою у визначений судом час має відбуватись без участі матері дитини, оскільки участь матері в цих спілкуваннях може привести до виникнення конфліктних ситуацій, та істотного впливу на психоемоційний стан дитини.

Суд, виходячи з найвищих інтересів дитини, вважає необхідним розяснити сторонам, що при зустрічах з дитиною не потрібно травмувати дитячу психіку, не з'ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати її один проти одного. Більш того, суд нагадує, що дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками та їх родичами.

Суду не надано жодного доказу, який би вказував на неможливість захисту права позивача на спілкування з онукою шляхом телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачає фізичного контакту бабусі і онуки.

Однак суд зазначає, що таке спілкування не має зашкодити участі дитини у навчальному процесі протягом навчального року, не має бути навязливим дитині, і має відбуватись у зручний для дитини час, який не повязаний із відпочинком дитини, і тривати такий проміжок часу, аби це не виглядало навязливим втручанням у особисте життя дитини, оскільки це право дитини цілком захищено правилом ст. 8 Конвенції з прав людини та основних свобод.

Суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги в цій частині позову.

Що стосується вимог в частині встановлення графіку спільного відпочинку в період літніх канікул, суд, з урахуванням всіх вищевикладених обставин, а також період часу, коли баба та онука не спілкувались, вважає розумним період спілкування (літнього спільного відпочинку) бабусі із онукою протягом двох тижнів першого місяця літніх канікул, за погодженням з мамою дитини ОСОБА_2 конкретного періоду цього відпочинку за місяць до початку літніх канікул у дитини.

Встановлений порядок спілкування буде достатнім і відповідати принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу дитини, підтримку зв'язків з родичами, сприяти бабі брати участь у вихованні онуки.

У подальшому, в разі зміни обставин, пов'язаних із віком та станом здоров'я дитини, сторони не позбавлені можливості встановлення іншого способу участі баби у вихованні онуки, зокрема щодо збільшення/зменшення часу і днів побачень, зміни місця зустрічей та спільного відпочинку з дитиною тощо.

Що стосується вимог позову в частині зобовязання відповідача за два дні до дня зустрічі позивача з онукою надавати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування онуки, а у разі змін, повідомити про це позивача особисто не пізніше наступного дня, суд знаходить ці вимоги обґрунтованими з урахуванням взаємовідносин між сторонами, періоду часу, коли фактично вчинені перешкоди у спілкуванні з онукою, та динамічним розвитком особистого життя дитини з часу вступу до навчального закладу.

На підставі викладеного, керуючись ч. ч. 1, 2 ст. 257 СК України, ст. ст. 141, 258, 259, 315, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1, не чинити перешкод ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, у спілкуванні з онукою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Встановити порядок спілкування дитини ОСОБА_6 з бабусею ОСОБА_1, кожного місяця, у другу та четверту суботу з 10.00 години по 14.00 годину, в місці спілкування (відпочинку), не виключено й за бажанням та вибором самої дитини, в тому числі, за необхідності, за місцем проживання бабусі -ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), без присутності матері дитини ОСОБА_2.

Встановити, що в день побачення ОСОБА_1 із онукою ОСОБА_6, ОСОБА_1 має право особисто забирати онуку з будинку за місцем проживання дитини.

Розяснити сторонам, що при зустрічах з дитиною не потрібно травмувати дитячу психіку, не з'ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати її один проти одного.

Розяснити, що дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками та їх родичами.

Визнати право ОСОБА_1 на спілкування з онукою - ОСОБА_6 шляхом телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачає фізичного контакту бабусі і онуки.

Розяснити, що таке спілкування не має зашкодити участі дитини у навчальному процесі протягом навчального року, не має бути навязливим дитині, і має відбуватись у зручний для дитини час, який не повязаний із відпочинком дитини, і тривати такий проміжок часу, аби це не виглядало навязливим втручанням у особисте життя дитини.

Встановити, що спілкування (літній спільний відпочинок) в період літніх канікул бабусі ОСОБА_1 із онукою ОСОБА_6 має відбуватись протягом двох тижнів першого місяця літніх канікул, за погодженням з мамою дитини ОСОБА_2 за місяць до початку літніх канікул у дитини конкретного періоду цього відпочинку.

Зобовязати ОСОБА_2 за два дні до дня зустрічі позивача з онукою надавати ОСОБА_1 точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування онуки, а у разі змін, повідомити про це ОСОБА_1 не пізніше наступного дня.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обовязковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.К. Барвенко