Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 156/1044/16-ц

провадження № 61-27911св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - фермерське господарство «Агроінвест-Топилище»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фермерського господарства «Агроінвест-Топилище»на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 20 червня 2017 року у складі судді Нєвєрова І. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів:

Стрільчука В. А., Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року фермерське господарства «Агроінвест-Топилище» (далі - ФГ «Агроінвест-Топилище») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі поновленим.

Позовна заява мотивована тим, що 06 серпня 2009 року між ФГ «Агроінвест-Топилище», яке здійснювало свою діяльність у сфері сільськогосподарського товаровиробництва, та ОСОБА_4, як власником земельної ділянки площею 3,70 га, розташованої на території Топилищенської сільської ради Іваничівського району Волинської області, було укладено договір оренди землі на сім років - до 06 серпня 2016 року.

ФГ «Агроінвест-Топилище» належним чином, повно та своєчасно виконувало взяті на себе зобов'язання за договором.

Протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди землі від відповідача не надійшло повідомлення про заперечення щодо поновлення договору, ФГ «Агроінвест-Топилище» продовжує користуватися земельною ділянкою, сплачувати орендну плату та здійснювати необхідні відрахування до державного бюджету.

31 жовтня 2016 року ФГ «Агроінвест-Топилище»направило відповідачу на узгодження та підписання проект договору оренди землі, а саме - вищевказаної земельної ділянки.

Вважає, що в силу приписів законодавства договір є поновленим.

ФГ «Агроінвест-Топилище» просило суд визнати поновленим договір оренди землі на тих самих умовах і на той самий строк, які передбачені договором.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 20 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що орендарем не дотримано процедури та строки повідомлення орендодавця про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, і як наслідок неналежного виконання орендарем умов договору оренди. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору оренди землі, укладеного 06 серпня 2009 року, поновленим.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Агроінвест-Топилище» відхилено.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 20 червня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ФГ «Агнроінвест-Топилище», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

30 серпня 2017 року ФГ «Агроінвест-Топилище» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 20 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем дотримано вимоги частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», що відповідає правовим позиціям, наведеним у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14, від 25 лютого 2015 року у справі № 6-10цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-146цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2027цс15, від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У частині першій статті 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Статтею 764 ЦК України передбачено такий правовий механізм, як поновлення договору найму, який зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Згідно із частинами першою-п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Встановлено, що позивач ФГ «Агроінвест-Топилище» не скористалося правом на поновлення договору оренди землі, оскільки у строк, не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, тобто в межах строку, передбаченого Законом України «Про оренду землі» не повідомив орендодавця про намір укласти договір оренди землі на новий строк. Таке повідомлення позивачем було направлено відповідачу лише 31 жовтня 2016 року, тобто з пропуском строку, встановленого Законом України «Про оренду землі».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано застосувавши положення статті 33 Закону України «Про оренду землі», дійшли правильного висновку про те, що позивач не є добросовісним орендарем, оскільки повідомлення про намір укласти (продовжити) договір оренди землі позивачем було направлено відповідачу лише 31 жовтня 2016 року, тобто з пропуском строку, встановленого Законом України «Про оренду землі».

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 541/831/17-ц та у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1282цс16 та від 23 листопада 2016 року

№ 6-2540цс16.

Крім того, вказані вище висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а є аналогічними доводам наведеним в апеляційній скарзі, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка та не потребують додаткового правового аналізу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фермерського господарства «Агроінвест-Топилище» залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 20 червня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 серпня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська