Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 466/4795/17

провадження № 61-38948 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року у складі судді Донченко Ю. В. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Львівської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 19 вересня 2005 року слідчим прокуратури м. Львова відносно нього порушено кримінальну справу, того ж дня його було затримано за підозрою у вчиненні злочину.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2005 року термін його затримання продовжено до десяти діб. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2005 року йому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.

Загалом досудове розслідування у вказаній кримінальній справі тривало 6 років.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2011 року його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 222, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та виправдано за відсутністю у його діях складу злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України. Звільнено від призначеного покарання за частиною першою статті 222, частиною першою статті 366 КК України. Запобіжний захід - підписку про невиїзд - залишено до вступу вироку у законну силу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2012 року зазначений вирок скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2013 року його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 222, частиною першою статті 366, частиною другою статті 366 КК України та звільнено від відбування призначених покарань у зв`язку із закінченням строків давності.

У лютому 2014 року Апеляційним судом Львівської області вищевказаний вирок скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 222, частиною першою статті 366, частиною другою статті 366 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу зазначених злочинів.

Посилаючись на те, що внаслідок протиправних дій органу досудового розслідування та прокуратури він незаконно перебував під судом і слідством понад 128 місяців, більше 10 років був обмежений у пересуванні внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді арешту та підписки про невиїзд, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості відвідувати своїх родичів за межами України, підірвано його професійну репутацію та заподіяно погіршення стану його здоров`я, позивач просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України завдану йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 600 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач перебував під слідством та судом 128 місяців, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди у розмірі, що не може бути меншим за 409 600,00 грн, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи становить

3 200,00 грн. Ураховуючи наведене, а також тривалість та глибину моральних страждань позивача та суттєве погіршення стану його здоров`я, суд дійшов висновку, що мінімально можливий розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості становить 600 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року апеляційні скарги прокуратури Львівської області та Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду

м. Львова від 12 вересня 2017 року у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди змінено, шляхом зменшення суми відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 450 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку на якому обліковуються кошти Державного бюджету України. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що здійснюючи розрахунок моральної шкоди, суд першої інстанції правильно визначив її мінімальний розмір з урахуванням мінімальної заробітної плати 3 200,00 грн, що становить 409 600,00 грн, зважаючи на незаконне перебування ОСОБА_1 під слідством і судом у період з 19 вересня 2005 року по 23 травня 2016 року. Разом з тим, розглядаючи вказаний спір, суд першої інстанції не в повній мірі урахував вимоги розумності та справедливості, з огляду на, що безпідставно завищив розмір такого відшкодування. Ураховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, у тому числі шкоди його здоров`ю, глибину та тривалість моральних страждань, перебування ОСОБА_1 протягом тривалого часу під слідством і судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, апеляційний суд вважав наявними правові підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 450 000,00 грн, що є співмірним з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом, виходячи з мінімальної заробітної плати встановленої законодавством на момент ухвалення судового рішення.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга заступника прокурора Львівської області, у якій заявник просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2018 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції у частині стягнення сум на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованих висновків щодо тривалості незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, що становить 128 місяців, унаслідок чого позивачу було завдано моральну шкоду. Водночас розмір відшкодування моральної шкоди розраховано судами попередніх інстанцій неправильно, оскільки відповідно до положень Закону України від 06 грудня 2016 року

№ 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн. Оскільки визначення розміру відшкодування моральної шкоди законодавством прив`язано до мінімальної заробітної плати, яка у даному випадку є розрахунковою величиною, то для розрахунку розміру відшкодування такої шкоди необхідно брати за основу мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600,00 грн. Норми Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII у даному випадку мають розглядатися як спеціальні по відношенню до Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР).

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 вересня 2005 року слідчим прокуратури м. Львова відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 181-0649 за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 222, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України.

19 вересня 2005 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня

2005 року термін його затримання продовжено до десяти діб.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2005 року позивачу обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2011 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 222, частиною першою статті 366 КК України, а також виправдано за відсутністю у його діях складу злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України. Звільнено його від призначеного покарання за частиною першою статті 222, частиною першою статті 366 КК України. Запобіжний захід - підписку про невиїзд - залишено до вступу вироку у законну силу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2012 року вищевказаний вирок скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 222, частиною першою статті 366, частиною другою статті 366 КК України та звільнено від відбування призначених покарань у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2014 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2013 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від

06 червня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року,

ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 222, частиною першою статті 366, частиною другою статті 366 КК України, та виправдано за відсутністю у його діях складу зазначених злочинів.

Таким чином, позивач перебував під слідством і судом з 19 вересня 2005 року по 23 травня 2016 року, тобто 128 місяців.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальноївідповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України від

01 грудня 1994 року № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (частини перша, друга статті тринадцятої Закону України від

01 грудня 1994 року № 266/94-ВР).

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України від 01 грудня 1994 року

№ 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи наділений правом визначити більший розмір відшкодування.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким обгрунтовано погодився у зазначеній частині суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що мінімальний гарантований державою розмір відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає визначенню, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що зважаючи на тривалість незаконного перебування позивача під слідством і судом не може становити суму меншу ніж

409 600,00 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що для визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди необхідно брати за основу як розрахункову величину мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600,00 грн не є переконливими, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 грн.

Оскільки відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, то підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обгрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі вдаватися до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене та з урахуванням доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суд першої інстанції у незмінній рішенням суду апеляційної інстанції частині та апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи, надали належну правову оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року у незмінній після апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак