Номер провадження: 22-ц/813/470/19
Номер справи місцевого суду: 522/5624/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ПАТ «Північтранс» - Макаренка В.В.,

представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Мастістого І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північтранс» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 рудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Північтранс», треті особи: ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

01 квітня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ПАТ «Північтранс», треті особи: ОСОБА_3 , ПАТ«СК «ПЗУ Україна», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилались на те, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить автомобіль Daewoo Matiz номер кузова НОМЕР_1 р/н НОМЕР_2 (надалі - Автомобіль). 16.11.2015 року, керуючи автобусом марки «МАЗ» р/н НОМЕР_3 , не врахувавши дорожньої обстановки, не витримавши безпечного бокового інтервалу, водій ОСОБА_3 скоїв зіткнення з декількома автомобілями, в тому числі із автомобілем, належним ОСОБА_1 .

В результаті зіткнення автомобіль, належний позивачу ОСОБА_1 , зазнав ушкоджень, а пасажир автомобіля ОСОБА_4 отримала легкі тілесні ушкодження. З вищевикладених підстав позивачі неодноразово уточнювали позов та остаточно просили суд: стягнути з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 суму завданих прямих збитків внаслідок пошкодження автомобілю у розмірі 56249,29 грн., втрат від інфляції у розмірі 4086,43 грн., 3 % річних у сумі 978 грн., суму витрат понесених на оформлення автомобілю у розмірі 9726 грн.; позивач ОСОБА_4 просила суд стягнути з ПАТ «Північтранс» на її користь в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 30 000 грн.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що в частині відшкодування матеріальної шкоди висновки експертизи суперечать іншим письмовим доказам, а саме - висновкам, викладеним в звіті автотоварознавчого дослідження, проведеного страховою компанією. Також відповідач посилався на те, що матеріли справи не мають доказів того, що ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з ПАТ «Північтранс», а тому останнє не має відшкодовувати шкоду, завдану позивачам діями ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 рудня 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 65 975,29 грн. та судові витрати у розмірі 5499,2 грн.

Стягнуто з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн.

В задоволенні іншої частини позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Північтранс» ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 рудня 2017 року, та постановлення нового - про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції не з`явилася третя особа ОСОБА_3 , який неодноразово викликався як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, однак, за зазначеним місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1 , поштову кореспонденцію ні разу не отримував (т.2, а.с.113, 121-122). Також він ні разу не отримував поштову кореспонденцію за місцем свого проживання, яке вказано в позовній заяві: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.32, 92,93,140,143, т.2, а.с.8, 55, 86, 91-94, 109-111, 119-120).

У зв`язку з цим, справа слухалась в суді першої інстанції і в суді апеляційної інстанції більше ніж по півтора року, у тому числі через ліквідацію апеляційного суду Одеської області.

Колегія суддів зазначає, що з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність третьої особи ОСОБА_3 , неявка якого до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів та за участю інших учасників справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

З підстав викладеного, третя особа ОСОБА_3 повідомлений про час і місце судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене більше ніж за 10 днів до судового засідання (т.2, а.с.123, 124).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить автомобіль Daewoo Matiz, номер кузова НОМЕР_1 р/н НОМЕР_2 .

В свою чергу, третя особа - ОСОБА_3 16.11.2015 року у встановленому законом порядку керував автобусом марки «МАЗ», р/н НОМЕР_3 , та не врахувавши дорожньої обстановки, не витримавши безпечного бокового інтервалу, скоїв зіткнення з декількома автомобілями, в тому числі із вищевказаним автомобілем, належним ОСОБА_1 . В результаті зіткнення, вказаний автомобіль ОСОБА_1 зазнав ушкоджень, а пасажир автомобіля ОСОБА_4 отримала легкі тілесні ушкодження.

Посилаючись на зазначені обставини та неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги, позивачі остаточно просили суд: стягнути з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 суму завданих прямих збитків внаслідок пошкодження автомобілю у розмірі 56 249,29 грн., втрат від інфляції у розмірі 4 086,43 грн., 3 % річних у сумі 978 грн., суму витрат понесених на зовнішнє оформлення автомобілю у розмірі 9 726 грн.; позивач ОСОБА_4 просила суд стягнути з ПАТ «Північтранс» на її користь в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 30 000,00 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що висновки експертизи суперечать іншим письмовим доказам, а саме - висновкам, викладеним в звіті автотоварознавчого дослідження, проведеного страховою компанією, тому позовні вимоги і в частині матеріальної, і в частині моральної коди - є безпідставними. Разом з тим, представник відповідача не заперечував сам факт заподіяння збитків позивачам.

Проте, ухвалюючи судове рішення, суд обгрунтовано вказав, що постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року по справі № 523/19239/15-п ОСОБА_3 , який керував належним ПАТ «Північтранс» автомобілем та перебував з відповідачем у трудових відносинах, визнаний винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), що призвела до пошкодження автомобілю, належного позивачу (т.1, а.с.9).

Цією ж постановою встановлено, що пасажир автомобіля Daewoo Matiz, якою була ОСОБА_4 , отримав тілесні ушкодження.

Оскільки у відповідності до ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, то зазначені вище обставини що скоєного ДТП вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 внаслідок ДТП отримала легкі тілесні ушкодження, а саме - забиття в області хрестця, забиття поясничного відділу, забиття м`яких тканин теменної області, забиття черевної порожнини, нирок, що підтверджується довідкою з КУ ОКЛ № 1.

У зв`язку з невизнанням відповідачем позовних вимог, та з метою встановлення розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу, ухвалою суду у справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу.

Висновком судової автотоварознавчої експертизи № 2941 від 02.11.2016 року встановлено, що (т.2, а.с.45-65):

1. Вартість відновлювального ремонту автомобіля Daewoo Matiz номер кузова НОМЕР_1 р/н НОМЕР_2 на момент проведення експертизи складає 98 441,97 грн.;

2. Ремонт автомобіля Daewoo Matiz номер кузова НОМЕР_1 р/н НОМЕР_2 вважається економічно обґрунтованим;

3. Ремонт автомобіля Daewoo Matiz номер кузова НОМЕР_1 р/н НОМЕР_2 є технічно можливим та автотранспортний засіб не вважається фізично знищеним;

4. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля складає 106 249,29 грн. (в тому числі втрата товарної вартості - 7807 грн.).

У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач має відшкодувати позивачу ОСОБА_1 матеріальну шкоду. При цьому суд виходив із того, що страхова компанія ПАТ «СК «ПЗУ Україна», в якій був зареєстрований автобус марки «МАЗ» р/н НОМЕР_3 , належний ПАТ «Північтранс», повинен нести матеріальну відповідальність у межах ліміту, тобто в сумі 50 000 грн., а решту завданої шкоди має відшкодовувати саме власник вищевказаного автобусу - ПАТ «Північтранс». З цих підстав, суд стягнув з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 65 975,29 грн., включаючи підтверджені позивачем витрати на зовнішнє оформлення автомобілю у розмірі 9726 грн., та судові витрати у сумі 5499,2 грн.

Ухвалюючи вищевказане судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що згідно з п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Разом з тим, на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Суд також обгрунтовано вказав, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що матеріли справи не мають доказів того, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Північтранс», то вони є безпідставними, так як представник ПАТ «Північтранс» ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав доказів, на яких підставах ОСОБА_3 керував автобусом марки «МАЗ» р/н НОМЕР_3 , належного ПАТ «Північтранс». Тобто, у разі, якби вказаний автобус вийшов із володіння ПАТ «Північтранс» в інший спосіб, ніж керування ним працівником ПАТ «Північтранс» ОСОБА_3 , то ПАТ «Північтранс» зазначило би про це ще до виникнення даного судового спору.

Також не може бути доводом відсутності трудових відносин між ПАТ «Північтранс» і ОСОБА_3 зазначення в постанові Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року по справі № 523/19239/15-п про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності того, що ОСОБА_3 не працюючий, оскільки ДТП було скоєно 16 листопада 2015 року, тобто більше ніж двома місяцями раніше.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу слід відмовити в частині позову про стягнення з відповідача втрат від інфляції - 4086,43 грн., та суми 3% річних яка розрахована ним у розмірі 978 грн., оскільки згідно з п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

Що стосується рішення суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо відшкодування їй моральної шкоди, то колегія судів погоджується з цим висновком, виходячи з наступних підстав:

Так, згідно з ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Суд правильно вказав, що згідно з п.п. 5,9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_4 завданої моральної шкоди, суд правильно виходив із встановленого факту заподіяння їй фізичних ушкоджень, отриманих внаслідок ДТП, майнові наслідки якої законом покладено на відповідача. Оцінюючи глибину та тривалість фізичних страждань потерпілої, враховуючи ухилення відповідача від виконання свого обов`язку відшкодувати потерпілій немайнової (моральної) шкоди, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позову ОСОБА_4 та вирішив стягнути з ПАТ «Північтранс» на її користь в рахунок відшкодування немайнової (моральної) шкоди 5 000, 00 грн.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що завдану моральну шкоду ОСОБА_4 має відшкодовувати страхова компанія, оскільки суд вирішив питання про стягнення моральної шкоди ОСОБА_4 не у зв`язку із завданням їй легких тілесних ушкоджень, а у зв`язку із понесенням нею моральної шкоди, пов`язану з глибиною та тривалістю фізичних і моральних страждань потерпілої, її зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та враховуючи ухилення відповідача від виконання свого обов`язку відшкодувати потерпілій немайнову (моральну) шкоду.

Що стосується посилання суду на Висновок № 2941 судової автотоварознавчої експертизи здійсненої Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮУ від 02.11.2016 року (т.1, а.с.45-65), яка на думку апелянта протирічить Звіту № 2440/15 про оцінку матеріальної шкоди, здійсненого ФОП ОСОБА_5 від 16.12.2015 року (т.1, а.с.124-139), то колегія суддів погоджується саме з висновком судової експертизи, здійсненої державною установою - Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮУ від 02.11.2016 року, яка не викликає у суду першої та апеляційної інстанції сумніву.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України прийнята постанова суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північтранс» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 рудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 09.09.2019р.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра