КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Мельник Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про скасування наказу про відрахування та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, згідно з яким просила: визнати протиправним та скасувати наказ № 366-34 від 18.06.2015 року про відрахування з аспірантури; стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на її користь моральну шкоду, завдану внаслідок відрахування, у розмірі 1 грн.; стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на її користь судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що згідно з наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка (надалі - КНУ ім. Т. Шевченка, університет) від 22.10.2103 року за № 607-34 її було зараховано до аспірантури економічного факультету університету.

Разом з тим, наказом в.о. проректора з наукової роботи від 18.06.2015 року за № 366-34 її було відраховано зі складу аспірантів економічного факультету у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.

Вказаний наказ про відрахування вважає протиправним, з огляду на наступні підставі в їх сукупності.

Так, вказувала, що на момент прийняття відповідачем оскаржуваного наказу не було жодних доказів, які б підтверджували факт не виконання нею індивідуальних навчального плану.

При цьому, зауважувала, що, незважаючи на неврегульованість у законодавстві України процедури та порядку прийняття Вченою радою університету рішення про відрахування з університету, за аналогією права її слід було повідомити про розгляд вказаного питання, а також надати можливість висловити свою думку з цього приводу.

Крім того, на переконання позивача, оскаржуваний наказ було підписано не уповноваженою на те особою, оскільки згідно з п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01.03.1999 року, та ч. 1 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» наказ про відрахування підписується керівником вищого навчального закладу.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що прийняття оскаржуваного наказу суттєво вплинуло на її ділову репутацію, завдавши тим самим моральну шкоду, останній звернулася до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківьского районного суду м. Києва від 11.04.2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 93-97).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки показанням свідків, які, в свою чергу, під час допиту у судовому засіданні підтвердили як факт наявності конфлікту піж позивачем та його науковим керівником, так і факт залучення позивача до робіт, не передбачених індивідуальним планом.

При цьому, встановивши не виконання позивачем індивідуального плану за ІІ рік навчання, суд першої інстанції не встановив, який самий пункт індивідуального плану ним було не виконано.

Крім того, на думку апелянта, про помилковість висновку суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваного наказу свідчить й те, що, в силу встановленого в індивідуальному плані строку подання звіту до 01.10.2015 року, позивач об`єктивно не міг виконати вказаний план, адже відрахування відбулося 18.06.2015 року.

Щодо висновку суду першої інстанції стосовно відсутності у відповідача обов`язку ознайомлювати аспіранта з наказом про відрахування, позивач зазначає, що в даному випадку, враховуючи принцип аналогії закону, мали б бути застосовані положення трудового законодавства України.

Також, позивач зауважує, що судом першої інстанції не було враховано його доводів стосовно порушення відповідачем ч. 7 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту», а саме не отримання останнім відповідного погодження наукового товариства університету на його відрахування (а.с. 100-105).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.08.2019 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.108, 109).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.08.2019 року справу призначено до розгляду (а.с.111).

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав її необгрунтованості та безпідставності.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 22.10.2103 року за № 607-34 ОСОБА_1 було зараховано до аспірантури економічного факультету університету.

Водночас, наказом в.о. проректора з наукової роботи від 18.06.2015 року за № 366-34 позивача 31.05.2015 року було відраховано зі складу аспірантів економічного факультету у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.

При цьому, підставою для винесення зазначеного наказу було подання факультету, рішення Вченої ради економічного факультету від 02.06.2015 року та дозвіл в.о. проректора.

Так, згідно з п. 1 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року за №309 (надалі - Положення), аспірантура і докторантура є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації.

За змістом п. 11 Положення тема дисертації, індивідуальний план роботи аспіранта або докторанта після обговорення кафедрою, відділом, лабораторією затверджується вченою радою вищого навчального закладу, наукової установи не пізніше тримісячного терміну після зарахування його до аспірантури або докторантури.

У відповідності до п. 16 Положення аспіранти і докторанти зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства, моральних, етичних норм поведінки; глибоко оволодівати знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю, підвищувати загальний культурний рівень; опановувати методологію проведення наукових досліджень; виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика; звітувати про хід виконання дисертації на засіданні кафедри, відділу, лабораторії, вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи; у встановлений термін захистити дисертацію або подати її спеціалізованій вченій раді; дотримуватися статуту і правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи.

Разом з тим, відповідно до п. 22 Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених п. 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової ради.

Як вже зазначалося вище, підставою для відрахування ОСОБА_1 з аспірантури економічного факультету КНУ ім. Т. Шевченка слугувало невиконання індивідуального плану без поважних причин, про що зазначено у наказі про відрахування від 18.06.2015 року за № 366-34.

При цьому, зі змісту індивідуального плану позивача вбачається, що ОСОБА_1 не було виконано індивідуальний план роботи за ІІ рік навчання, зокрема не прозвітовано про його виконання за перше півріччя до 01.03.2015 року.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності невиконання індивідуального плану та/або належного його виконання позивачем, матеріали справи не містять.

Таким чином, встановивши як факт невиконання позивачем індивідуального плану без поважних причини, так і дотримання відповідачем процедури відрахування останньої з аспірантури, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Не зазначення у наказі про відрахування конкретного пункту індивідуального плану, який не було виконано позивачем, не є підставою для визнання цього наказу протиправними, адже, п. 22 Положення, яким врегульовано підстави для відрахування аспіранта з аспірантури, не передбачено необхідності відображення такої інформації у наказі.

Твердження позивача про те, що підставою його відрахування з аспірантури став конфлікт з науковим керівником не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, а отже їх слід розцінювати як власну суб`єктивну думку позивача.

Щодо посилань апелянта на те, що до спірних правовідносин слід застосувати за аналогією закону положення трудового законодавства, колегія суддів вважає безпідставними, адже правовідносини у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів, які склалися між сторонами, регламентовано Законом України «Про вищу освіту», Положенням та іншими нормативними актами у сфері освіти і науки.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не надав оцінки як порушенню відповідачем ч. 7 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту», так і невиконанню науковим керівником позивача своїх обов`язків по забезпеченню своєчасної та якісної підготовки аспіранта, суд апеляційної інстанції не розглядає, адже при зверненні до суду з позовом вказані обставини не були зазначені позивачем в якості підстав для його задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги, з огляду на предмет даного спору, а також встановлені обставини справи, жодним чином не впливають на спірні правовідносини, оскільки не доводять та не спростовують факт дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при відрахуванні позивача з аспірантури.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про скасування наказу про відрахування та стягнення моральної шкоди, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 09 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська