Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 537/2346/17

провадження № 61-19232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма СІАТ-ЛТД»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 27 листопада 2017 року у складі судді Зоріної Д. О. та постанову Апеляційного суду Полтавськоїобласті від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма СІАТ-ЛТД» (далі - ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД»), про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 10 червня 2016 року вона працювала у відповідача на посаді бухгалтера. 14 грудня 2016 року вона звернулась із заявою про звільнення із займаної посади бухгалтера за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України з 28 грудня 2016 року, з проведенням відповідної реєстрації заяви про звільнення на підприємстві. З дня подання нею відповідної заяви керівник не надавав їй конкретної відповіді про підстави та день звільнення, і лише 26 грудня 2016 року їй стало відомо про незгоду останнього на звільнення позивача за згодою сторін, у зв'язку з чим керівником підприємства на заяві накладена резолюція про звільнення ОСОБА_4 із займаної посади за власним бажанням. Із 28 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року включно, вона перебувала на лікарняному, вважала себе звільненою, і після одужання на роботу не виходила, а оскільки із наказом про її звільнення ознайомлена не була, 03 січня 2017 року звернулася із листом до підприємства з вимогою направити на її адресу наказ про звільнення, на що 19 січня 2017 року отримала відповідь про відсутність на підприємстві її заяви про звільнення та трудової книжки. Вважає, що відповідач чинив перешкоди щодо її звільнення відповідно до вимог чинного трудового законодавства, внаслідок чого змушена була 31 січня 2017 року звернутися на адресу підприємства із письмовою заявою про її звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, і лише 10 березня 2017 року з листа відповідача, позивачка дізналася про те, що вона була звільнена за прогули на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати формулювання причин звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул не вірною, змінити формулювання причин її звільнення з посади бухгалтера, вказавши причину звільнення за власним бажанням за частиною 3 статті 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД» при звільненні позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України дотрималося вимог чинного законодавства, зокрема щодо з'ясування причин щодо невиходу ОСОБА_4 на роботу протягом тривалого часу, створення відповідної комісії з метою перевірки вказаних обставин, неодноразових намагань шляхом листування відібрати пояснень у позивача щодо причин її невиходу на роботу та належного фіксування зазначених обставин у службових актах підприємства. При цьому зазначений відповідачем факт неповернення позивачем до відділу кадрів заяви про звільнення від 14 грудня 2016 року, відсутність останньої на підприємстві та на робочому місці тривалий період часу без поважних причин, достовірно підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні глави 5 ЦПК України, які були ретельно дослідженні в судовому засіданні. Дотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_4 відповідно до вимог КЗпП України, також підтверджується актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю, проведеного 10 березня 2017 року Управлінням Держпраці у Полтавській області на ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД» за зверненням позивача від 07 лютого 2017 року, за результатами якої порушення вимог статті 40 КЗпП України при звільненні ОСОБА_4 не виявлено.

Постановою Апеляційного суду Полтавськоїобласті від 08 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що заява про звільнення від 14 грудня 2014 року після отримання резолюції керівництва про звільнення виключно за власним бажанням, а не за згодою сторін, особисто позивачем була забрана, а нова заява про звільнення за частиною першою статті 38 КЗпП України працівником подана не була. Матеріали справи містять докази про те, що 31 січня 2017 року поштою відповідачу надіслана заява про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України, проте подання такої заяви не свідчить про обов'язок роботодавця звільнити працівника саме за цією статтею, при наявності інших підстав для звільнення, в цьому випадку передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавськоїобласті від 08 лютого 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, та передати справу повністю на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що згоди на звільнення за власним бажанням вона не надавала, нею надавалася заява про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, ніяких інших угод не укладалося. Згідно з проведеною перевіркою управлінням Держпраці у Полтавській області виявлені порушення трудового законодавства зі сторони відповідача. Крім того, вона невчасно отримала судову повістку про виклик до суду апеляційної інстанції, а тому була позбавлена можливості брати участь у розгляді справи.

У червні 2018 року до суду надійшов відзив ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД» на касаційну скаргу ОСОБА_4, згідно з яким рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що з 10 червня 2016 рокуОСОБА_4 працювала в ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД» на посаді бухгалтера, що підтверджується копією наказу від 10 червня 2016 року № 52/к.

14 грудня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення із займаної посади бухгалтера за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України з 28 грудня 2016 року, зареєструвавши її належним чином на підприємстві.

15 грудня 2016 року відповідальними працівниками підприємства складений акт службового розслідування за змістом якого вбачається, що бухгалтер ОСОБА_4 надала заяву про звільнення за згодою сторін, яка була зареєстрована 14 грудня 2016 року за № 14, однак після резолюції директора щодо надання ним згоди на проведення звільнення за її власним бажанням, ОСОБА_4 забрала заяву, мотивуючи тим, що вона буде йти на прийом до керівника підприємства, однак в подальшому заяву про звільнення не повернула.

Із 28 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року включно позивач перебувала на лікарняному та мала приступити до роботи 31 грудня 2016 року, що підтверджується копією листка непрацездатності.

Оскільки, 31 грудня 2016 року був вихідний день, а 1 та 2 січня святкові дні, позивач повинна була приступити до роботи із 03 січня 2017 року, але цього дня ОСОБА_4 на роботу не з'явилася без поважних причин, щодо підстав її відсутності керівництво підприємства не повідомляла, на неодноразові телефонні дзвінки не відповідала.

У подальшому, відсутність позивача на робочому місці відповідачем були зафіксовані у службових записках та актах про відсутність ОСОБА_4 на роботі, складених 03 січня - 05 січня, 17 січня та 23 січня 2017 року.

Із метою перевірки поважності причин невиходу ОСОБА_4 на роботу та можливості отримати від останньої пояснення щодо її відсутності на робочому місці тривалий період часу, 30 січня 2017 року ТОВ фірма «Фірма СІАТ-ЛТД» наказом № 12 створила комісію, яка того ж дня прибула за місцем проживання позивача та зафіксувала факт її постійного проживання за вказаною адресою зі слів сусідів, що підтверджується актом від 30 січня 2017 року № 8. Оскільки двері в квартиру де мешкала позивач їм ніхто не відчинив, комісією залишена у дверях записка з проханням прибути на підприємство для надання пояснень причин відсутності на робочому місці. Факт наявності в дверях квартири ОСОБА_4 записки від відповідача, засвідчила також в судовому засіданні і сама позивач, зазначивши, що зі змістом останньої ознайомлена не була, оскільки не забажала її читати. Крім того, з матеріалів справи убачається, що працівники підприємства неодноразово намагалися в телефонному режимі та шляхом направлення відповідних листів до позивача з'ясувати причини її відсутності на робочому місці, які виявилися безрезультатними.

31 січня 2017 року відповідачем прийняте рішення про притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за грубе порушення трудової дисципліни, а саме: прогули без поважних причин. Цього ж дня, відповідальними особами на підприємстві було складено акт № 9, яким зафіксовано факт відмови позивача від надання письмових пояснень причин відсутності на роботі, зафіксований у листі підприємства направленого відповідачем на адресу позивача 05 січня 2017 року, який вона отримала, що підтверджується відміткою на поштовому повідомленні зробленого особисто ОСОБА_4 10 січня 2017 року.

07 лютого 2017 року наказом ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД» № 07-К ОСОБА_4 звільнена з роботи за прогул без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

09 лютого 2017 року відповідачем на адресу позивача поштовим повідомленням відправлено лист-повідомлення від 08 лютого 2017 року № 29 та розрахунок із заробітної плати при звільненні, який отримано позивачем 10 березня 2017 року.

12 квітня 2017 року відповідачем, на виконання вимог листа позивача від 07 квітня 2017 року, повторно із супровідним листом № 80 на її адресу направлено копію наказу про звільнення, проте поштове повідомлення повернулось із відміткою «закінчення терміну зберігання».

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4вказувала на незаконність її звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, оскільки вона подавала заяву про звільнення за згодою сторін, а тому ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД» безпідставно не виконала вимоги її заяви.

Нормативно-правове обґрунтування.

Згідно з пунктом 4 статі 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до статті 149 КЗпП Українидо застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, позивач із 03 січня по 07 лютого 2017 року була відсутня на роботі та не виконувала свої посадові обов'язки, поважності причин відсутності на роботі у ці дні ОСОБА_4 суду не надала, тобто скоїла прогул без поважних причин, а тому у ТОВ «Фірма СІАТ-ЛТД» були правові підстави припинити з нею трудові правовідносини та звільнити її з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП Україниза прогул без поважних причин.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому безпідставними є твердження позивача про те, що відповідно до її заяви від 14 грудня 2016 року, вона повинна була бути звільненою за згодою сторін ще 28 грудня 2016 року, оскільки відповідач відмовився від припинення трудових відносин за згодою сторін, а директор своєю резолюцією погодився на звільнення ОСОБА_4 на підставі статті 38 КЗпП України - за власним бажанням. Суди першої та апеляційної інстанції, врахувавши всі письмові докази у справі та показання свідків, встановили, що ОСОБА_4 після резолюції директора свою заяву у відділ кадрів не подавала, 28 грудня 2016 року на роботу не з'явилася, оскільки перебувала на лікарняному, а у перший робочий день після лікарняного - 03 січня 2017 року на роботу також не з'явилася, поважних причин відсутності на робочому місці не надала. Отже, домовленості між сторонами щодо звільнення позивача за згодою сторін не було, а будь-яких заяв про звільнення з інших підстав позивач у встановленому порядку не подавала. Крім того, матеріали справи містять докази про те, що позивачем 31 січня 2017 року поштою на адресу відповідача надіслана заява про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України, проте подання такої заяви не свідчить про обов'язок роботодавця звільнити працівника саме за цією статтею, при наявності інших підстав для звільнення. Якщо не було домовленості сторін про припинення трудового договору за згодою сторін, звільнення вважається проведеним із ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу), проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач свою заяву від 14 грудня 2016 року у відділ кадрів не подавала, а тому відповідач не мав права звільнити її самостійно за власним бажанням.

Доводи касаційної скарги про те, що заявник не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 08 лютого 2018 року (день постановлення оскаржуваної постанови апеляційного суду) Верховний Суд відхиляє, оскільки відсутність заявника на судовому завданні під час розгляду її апеляційної скарги жодним чином не вплинуло на правильність, законність та обґрунтованість винесеного судом апеляційної інстанції судового рішення. Крім того, усім доводам, які викладені в апеляційній скарзі була надана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, про незаконність судових рішень не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний