Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 167/1669/14-ц

провадження № 61-24197св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М. Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення кредиторів спадкодавця права вимоги до спадкоємців,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року та додаткове рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики. В ході розгляду справи позивачі подали заяву про відмову від позову до ОСОБА_4 , яка ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року була задоволена, провадження у справі в цій частині закрито. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 483 319,08 грн заборгованості за договором позики, що станом на 22 березня 2017 року еквівалентно 18 000 доларів США, а на користь ОСОБА_2 - 214 808,50 грн заборгованості за договором позики, що еквівалентно 8 000 доларів США в межах спадкового майна після смерті ОСОБА_5 та понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що чоловік відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 до дня його смерті - 11 грудня 2013 року, не виконав зобов`язань за договорами позики, укладеними в 2005-2006 роках між ними та ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 на їх вимогу повернула частину позики в розмірі 2 000 доларів США, решту неповернутої частини боргу 18 000 доларів США - ОСОБА_1 та 8 000 доларів США - ОСОБА_2 відмовилася повертати, а тому позивачі звернулися з цим позовом.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про позбавлення кредитора спадкодавця права вимоги до спадкоємця та просила визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право вимоги до ОСОБА_3 як спадкоємця ОСОБА_5 Вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що позивачами пропущено встановлений частиною другою статті 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк пред`явлення вимоги до неї, як до спадкоємця, а також, що у спадщину вона отримала майна на загальну суму 511 944 грн, за рахунок якого погасила борги свого померлого чоловіка і розподілила все майно, яке складало спадкову масу, серед кредиторів ОСОБА_5

ОСОБА_3 проти задоволення первісного позову заперечила та пояснила, що їй не було відомо про позику позивачами її чоловіку коштів в сумі 35 000 доларів США, а розписки, які надані позивачами не містять обов`язку ОСОБА_5 повертати кошти. Якщо кошти й передавалися, то виключно як інвестиція у бізнес. Заперечувала і справжність підписів ОСОБА_5 на розписках. Зазначила, що перед смертю її чоловік ОСОБА_5 обмовився, що заборгував ОСОБА_1 3 000 доларів США. 10 листопада 2014 року вона як спадкоємиця ОСОБА_5 передала ОСОБА_1 2 000 доларів США, а решту планувала повернути пізніше. Спадкової маси для задоволення вимог позивачів недостатньо, оскільки вона сплатила борги іншим кредиторам померлого ОСОБА_5 .

Позивачі за первісним позовом заперечили проти зустрічного позову посилаючись на те, що 26 березня 2014 року ОСОБА_1 діючи від свого імені та від імені ОСОБА_2 звертався в усній формі до ОСОБА_3 з вимогою про повернення заборгованості за договорами позики, отриманої ОСОБА_5 за час його життя. ОСОБА_3 такі вимоги визнала і обіцяла повертати борг з липня 2014 року. 04 липня 2014 року ОСОБА_1 від свого імені та від імені ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з письмовими вимогами про повернення спадкоємцями ОСОБА_5 боргу останнього. 10 листопада 2014 року ОСОБА_3 повернула ОСОБА_1 2 000 доларів США в рахунок погашення боргу за позикою ОСОБА_5 Також зазначили, що ОСОБА_3 не надала належних доказів задоволення вимог інших кредиторів ОСОБА_5 в межах успадкованого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 22 березня 2017 року первісний позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 483 319,08 грн заборгованості за договором позики, що станом на 22 березня 2017 року за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 18 000 доларів США, в межах спадкового майна після смерті ОСОБА_5 Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 214 808,50 грн. заборгованості за договором позики, що станом на 22 березня 2017 року за курсом НБУ еквівалентно 8 000 доларів США, в межах спадкового майна після смерті ОСОБА_5 Вирішив питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову відмовив.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_5 як позичальником 05 вересня, 05 та 12 жовтня 2005 року укладено договори позики на загальну суму 20 000 доларів США, а між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_5 15 травня та 30 серпня 2006 року укладено договори позики на загальну суму 15 000 доларів США. Судом встановлено, що ОСОБА_5 повернуто позику ОСОБА_2 в сумі 7 000 доларів США, а 10 листопада 2014 року ОСОБА_3 повернула ОСОБА_1 2 000 доларів США. Залишок заборгованості перед ОСОБА_1 складав 18 000 доларів США, а перед ОСОБА_2 8 000 доларів США, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 як спадкоємиці ОСОБА_5 в межах спадкового майна. При цьому суд виходив з того, що вимога про повернення позик на загальну суму 28 000 доларів США була заявлена ОСОБА_3 ОСОБА_1 від свого імені і від імені його сина ОСОБА_2 усно 26 березня 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку після відкриття спадщини. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив з того, що не пред`явлення кредитором спадкодавця вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у строки, встановлені частиною другою статті 1281 ЦК України, є підставою, за наявності якої кредитор автоматично вважається таким, що позбавлений права вимоги до спадкоємців і встановлення якої може слугувати підставою для відмови в позові такому кредитору. Однак, законом не передбачено можливості звернення спадкоємців до суду з самостійною вимогою про визнання кредитора таким, що втратив право вимоги до спадкоємців на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Волинської області рішенням від 22 червня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року в частині задоволення первісного позову скасував і в цій частині ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення суду залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, що мають значення для справи. Висновок суду першої інстанції, що надані позивачами документи є борговими розписками, що підтверджують передачу ОСОБА_1 ОСОБА_5 20 000 доларів США та передачу ОСОБА_2 ОСОБА_5 15 000 доларів США, а також отримання ОСОБА_5 цих коштів за договором позики, є помилковим, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. При цьому суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічного прозову.

Апеляційний суд Волинської області додатковим рішенням від 30 червня 2017 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5 316,50 грн та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 362,90 грн судового збору за подання нею апеляційної скарги.

Мотивував додаткове рішення апеляційний суд тим, що при ухваленні рішення про відмову в задоволенні первісного позову апеляційним судом не було вирішенопитання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року та додаткове рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року і залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не досліджував доказів, якими мотивував оскаржуване рішення, не визначив і не навів в мотивувальній частині оскаржуваного рішення правовідносин, які виникли між позивачами і ОСОБА_5 та, відповідно, з його спадкоємицею ОСОБА_3 , не навів в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких дійшов висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, неправильно їх застосував до правовідносин позики, які фактично виникли між позивачами та ОСОБА_5 , не застосував частину першу статті 1282 ЦК України, яка підлягала застосуванню до правовідносин, оскільки у відповідача виникли зобов`язання з повернення позики, отриманої спадкодавцем від позивачів і не повернутої за його життя.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_3 - адвокат Філімончук Ігор Вікторович подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційний дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачами документи не свідчать про наявність між сторонами правовідносин, які випливають з договорів позики.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року справу № 167/1669/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, за життя заповіту не склав. Спадкоємці ОСОБА_5 за законом - мати ОСОБА_7 та син ОСОБА_4 відмовилися від прийняття спадщини, а його дружина ОСОБА_3 прийняла спадщину.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтвердження факту укладення договорів позики до матеріалів справи надано кілька письмових документів, зокрема: на одному аркуші наступного змісту: - « Я , ОСОБА_1 вклав гроші в бізнес ОСОБА_5 під проценти в указаних сумах. Фінансові питання з ОСОБА_5 Станом на 01 жовтня 2005 року мною вкладено п`ятнадцять тисяч доларів. Починаючи з 01 жовтня 2005 року відрахування мені становлять шістсот доларів кожен місяць» і рукописним текстом зазначено дату 05 вересня 2005 року та є підпис, що згідно з висновком експерта Львівського НДІСЕ від 07 липня 2016 року № 958/959 належить ОСОБА_5 . На цьому ж аркуші машинописним текстом зазначено: «Станом на 05 жовтня 2005 року мною вкладено грошей в сумі сімнадцять тисяч п`ятсот доларів США. Починаючи з цього дня відрахування мені становлять сімсот доларів кожен місяць». І значиться дата - 05 жовтня 05 року та підпис, що зроблені ОСОБА_5 . згідно з цим же висновком експерта. На тому ж аркуші міститься друкований текст: «Станом на 12 жовтня 2005 року мною вкладено грошей в сумі двадцять тисяч доларів США. Починаючи з цього дня відрахування мені становлять вісімсот (800) доларів кожен місяць» і дата - 12 жовтня 2005 року та підпис ОСОБА_5 .

Крім того, в матеріалах справи є письмовий документ, складений машинописним текстом, такого змісту: « ОСОБА_2 вклав гроші в бізнес ОСОБА_5 на умовах, вказаних нижче під проценти. Я ОСОБА_2 вклав у бізнес ОСОБА_5 п`ять тисяч доларів США під проценти відрахування мені починаючи з 01 червня 2006 року становлять 150 доларів. ОСОБА_5 розписався власноручно в отриманні грошей». Під цим текстом наявні вчинені ОСОБА_5 рукописним способом дата - 15 травня 2006 року та його підпис, що підтверджено висновком вищезгаданої судової почеркознавчої експертизи. На цьому ж аркуші є рукописний текст, зроблений ОСОБА_5 : «Станом на 30 серпня 2006 року вкладено 15 000 доларів (п`ятнадцять тисяч доларів)» з його підписом.

З наявної в матеріалах справи розписки від 10 жовтня 2012 року встановлено, що вона написана позивачем ОСОБА_1 про те, що станом на 10 жовтня 2012 року у бізнесі ОСОБА_5 знаходяться його гроші в сумі 20 000 доларів США та гроші його сина ОСОБА_2 в сумі 15 000 доларів США, вкладені з отримуванням процентів. 19 березня 2010 року ОСОБА_5 виплатив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проценти на загальну суму 200 доларів США, і що на прохання ОСОБА_5 вони ( ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) домовилися, що з 10 жовтня 2012 року ОСОБА_5 виплачуватиме їм гроші, вкладені в його бізнес, а проценти виплатить пізніше. З цієї ж розписки встановлено, що 10 жовтня 2012 року ОСОБА_5 виплатив ОСОБА_2 5 000 доларів США, які отримав ОСОБА_1 , і в ОСОБА_5 знаходяться кошти ОСОБА_2 в сумі 10 000 доларів США. На цій розписці наявний рукописний текст «Згодний» та підпис, що згідно з висновком вказаної вище судово-почеркознавчої експертизи належить ОСОБА_5 .

З наявної в матеріалах справи розписки, датованої 12 квітня 2013 року та написаної позивачем ОСОБА_1 встановлено, що станом на 12 квітня 2013 року в бізнесі ОСОБА_5 знаходяться гроші в сумі 10 000 доларів США (без врахування виплат за процентами), що належать синові ОСОБА_2 , а також, що в цей день ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 1 000 доларів США для передачі ОСОБА_2 і в бізнесі ОСОБА_5 залишається 9 000 доларів США його сина ОСОБА_2 . На розписці наявні підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Крім того, позивачами надана ще розписка від 23 липня 2013 року написана ОСОБА_1 , з якої слідує, що станом на 23 липня 2013 року в бізнесі ОСОБА_5 знаходяться гроші в сумі 9 000 доларів США (без врахування виплат по процентах) ОСОБА_2 та що в цей же день ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 1 000 доларів США для передачі сину ОСОБА_2 В бізнесі ОСОБА_5 залишилося 8 000 доларів США ОСОБА_2 . На цій розписці наявний підпис позивача ОСОБА_1 та нижче - підпис ОСОБА_5 і його рукописний текст «згідний».

Зі змісту письмових документів від 05 вересня, 05 та 12 жовтня 2005 року, 15 травня, 30 серпня 2006 року, 10 жовтня 2012 року, 12 квітня, 23 жовтня 2013 року, які, як стверджував у ОСОБА_1 , складені машинописним текстом ним же самим та підписані ОСОБА_5 , встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вклали гроші в бізнес ОСОБА_5 в указаних вище розмірах та з визначенням суми відрахувань за таке вкладення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Рішення апеляційного суду оскаржене в касаційному порядку в частині вирішення первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами позики, тому переглядається Верховним Судом лише в цій частині.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частини перша та друга статті 1281 ЦК України).

Частиною другою статті 1282 ЦК України визначено, що вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на підставу позову.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (стаття 119 ЦПК України 2004 року). Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин; до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків, вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Зі змісту наявних в матеріалах справи розписок, апеляційним судом не встановлено обов`язкової умови отримання ОСОБА_5 в борг певної грошової суми від позивачів, та наявності у нього (його спадкоємців) обов`язку повернення грошових коштів.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не надали належних та допустимих доказів на підтвердження правовідносин, на які вони посилалися, як на підставу своїх позовних вимог, що виникли з договорів позики, укладених між ними та ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не досліджував докази, якими мотивував оскаржуване рішення, не визначив і не навів в мотивувальній частині оскаржуваного рішення правовідносин, які виникли між позивачами та ОСОБА_5 та відповідно з його спадкоємицею ОСОБА_3 , не навів в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких дійшов висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, неправильно їх застосував до правовідносин позики, які фактично виникли між позивачами та ОСОБА_5 , не застосував частину першу статті 1282 ЦК України, яка підлягала застосуванню до правовідносин, оскільки у відповідача виникли зобов`язання з повернення позики, отриманої спадкодавцем від позивачів і не повернутої за його життя, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з журналом судового засідання від 22 червня 2017 року апеляційний суд досліджував докази наявні в матеріалах справи, а в мотивувальній частині оскаржуваного рішення навів мотиви з яких він виходив при прийнятті рішення та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судові рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову відповідає вимогам закону й підстави для його скасування у цій частині відсутні.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року додаткове рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року також не підлягає скасуванню.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання додаткового рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року, у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики та додаткове рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання додаткового рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун В. П. Курило