_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/13/18
Провадження № 2/520/1086/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2019 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

За участю представників відповідачів: ОСОБА_5., ОСОБА_6.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом

ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Перший Київський відділ Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ,

ОСОБА_1 в січні місяці 2018 року звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №014/0049/74/45162, укладений 06.02.2006 року між ним і ПАТ «Райффайзен банк аваль», визнати виконавчий лист №1512/9133/2012, виданий 28.10.2013 року Київським райсудом м.Одеси про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк аваль» грошових коштів в сумі 431852,78 грн таким, що не підлягає виконанню; стягнути з Райффайзен банк «Аваль» на користь ОСОБА_1 понесені збитки в сумі 563203,12 грн.

Ухвалою суду від 12.02.2018 року (після виконання ухвали суду про усунення недоліків) по справі за позовом ОСОБА_1 відкрите загальне позовне провадження і справу призначеного до підготовчого судового засідання. Під час підготовчого судового засідання до участі по справі залучено у якості співвідповідача ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення права вимоги, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (копії кредитної справи ОСОБА_1 ), які є необхідними для виконання економічної експертизи щодо оспорюваного кредитного договору. Сторона позивача до судових засідань не з`являлається, неодноразово надавала заяви про відкладення розгляду справи посилаючись на зайнятість представника в іншому судовому процесі, на виготовлення експертного висновку щодо економічного дослідження кредитного договору, необхідність ознайомитися з документами, наданими відповідачами.

До сьогоднішнього судового засідання позивач (його представник) не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомили.

З огляду на довготривалий розгляд справи та наявність інших судових спорів між ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 щодо виконання зобов`язань за кредитним договором суд вважає за можливе вирішити даний спір по суті за відсутності позивача.

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і представник ОСОБА_2 . позов ОСОБА_1 не визнали.

Треті особи без самостійних вимог до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені, пояснень по справі не надавали, причини неявки суду не повідомили.

Суд вислухав представників відповідачів, вивчив матеріали справи і встановив наступне:

06.02.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним Банком Аваль (правонаступником є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0049/74/45162, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 50520 дол.США із сплатою 12,5 відсотків річних строком на 240 місяців, тобто до 06 лютого 2026 року. В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між Банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки №014/0049/74/45162. У зв`язку з тим, що позичальник ОСОБА_1 і поручитель ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором кредиту і договором поруки не виконували належним чином (своєчасно не повертали грошові кошти і не сплачували відсотки за користування кредитом) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у липні 2012 року звернувся до суду з вимогами про дострокове стягнення в солідарному порядку з позичальника і поручителя заборгованості за кредитним договором, яка складалась з заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками та пені за прострочення сплати кредитних коштів і пені за прострочення сплати відсотків. Загальна сума заборгованості складала 428633,78 грн. Рішенням Київського райсуду м.Одеси від04 жовтня 2012 року вимоги Банку задоволені. Рішення суду набрало законної сили 20.02.2013 року - дата винесення апеляційною інстанцією ухвали про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 без задоволення, а рішення райсуду - без змін.

01 листопада 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ПАТ «Юнекс Банк» уклали договір відступлення права вимоги за кредитами, за умовами якого право грошової вимоги за договором кредиту №014/0049/74/45164 від 06.02.2006 року перейшло до Публічного акціонерного товариства «Юнекс Банк». 01.11.2016 року ПАТ «Юнекс Банк» і ТОВ «Стандрат Фінанс груп» уклали договори про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0049/74/45164 від 06.02.2006 року і договір про відступлення права вимоги за договором застави майнових прав від 06.02.2006 року.

04.11.2016 року ТОВ «Стандарт Фінанс Груп» за договором про відступлення права вимоги відступило право вимоги за кредитним договором №014/0049/74/45164 від 06.02.2006 року фізичній особі ОСОБА_4 . В той же день між цими сторонами було укладено договір про відступлення права вимоги за договором застави майнових прав.

04.11.2016 року фізична особа ОСОБА_4 і фізична особа ОСОБА_2 уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0049/74/45164 від 06.02.2006 року і за усіма забезпечувальними договорами.

У період з 2016 року по 2018 рік ОСОБА_1 в судовому порядку оспорював договори про відступлення права вимоги за кредитним договором, оскаржував дії державних виконавців щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з нього - ОСОБА_1 - на користь Банку заборгованості за кредитним договором. Вимоги ОСОБА_1 судовими рішеннями залишені без задоволення.

У січні місяці 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами визнати недійсним кредитний договір, укладений 06.02.2006 року між ним і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з підстав: невідповідність оспорюваного договору положенням статей 11,15,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Окрім того, позивач у заяві «акцентував увагу суду, що правочин (договір кредиту) вчинено під впливом обману зі сторони відповідача, слабшого учасника ринку фінансових послуг - Позичальника». ОСОБА_1 також у позові доводить, що рішення суду від 04.10.2012 року про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором не є обґрунтованим, тому як в матеріалах справи відсутні внутрішні нормативні документи банку щодо порядку документального оформлення бухгалтерського обліку операцій банку з надання та погашення кредитів, відсутні регістри аналітичного обліку банківської заборгованості за основаним боргом, відсутні первинні документи про погашення кредиту та нарахованих відсотків.

Представники відповідачів, не визнаючи позовні вимоги, посилались на умови кредитного договору, рішення райсуду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оспорюваним кредитним договором, на рішення суду про залишення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця. До матеріалів справи сторона відповідача надала копії документів, які ОСОБА_1 зазначає у позові, що не досліджувались судом в 2012 році. Представник ОСОБА_2 просив застосувати до вимог ОСОБА_1 строки позовної давності або закрити провадження по справі з тих підстав, що у 2012 році судом вже розглядались вимоги позивача про визнання договору кредиту недійсним і його вимоги залишені без задоволення.

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом.

За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору №014/0049/74/45162 від 06.02.2006 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначені суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання ним договору без будь-яких зауважень чи заперечень.

Факт здійснення ОСОБА_1 внесення платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором і відсотків за користування кредитом у період з 2006 року по 2009 рік , що підтверджується наданими копіями квитанцій( як стороною позивача так і стороною відповідача) також свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо усіх істотних умов договору при його укладенні.

Враховуючи, що вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про дійсність укладення між сторонами кредитного договору із погодженням всіх його істотних умов, з дотриманням вимог законодавства України.

Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України.

Так, неспроможними є доводи позивача та його представника щодо неможливості надання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредиту в іноземній валюті, оскільки на момент укладення оспорюваного кредитного договору 06.02.2006 року ВАТ «Райффайзен Банк» мало ліцензію №10 від 11.10.2005 року, та відповідні дозволи до неї, видані Банком України на здійснення банківських операцій, у тому числі в іноземній валюті, в той час як мораторій на видачу кредитів в іноземній валюті, введений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року на момент укладення оспорюваного договору не діяв.

Враховуючи правомірність надання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов`язань в іноземній валюті з відкриттям окремих рахунків, що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду не існує правових підстав ставити під сумнів право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов`язань з ОСОБА_1 в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов`язань в валюті надання кредиту.

Щодо доводів позивача та його представника про включення до умов кредитного договору положень, що є несправедливими, створюють істотний дисбаланс прав та інтересів на шкоду ОСОБА_1 як споживача, суд вважає їх помилковими, недостатньо аргументованими та недоведеними з огляду на наступне.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві.

Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, ОСОБА_1 на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті - доларах США, про що зазначив в попередньо поданій заяві-анкеті, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, тому суд приходить до висновку про відсутність дій з боку відповідача, які б свідчили про включення до договору завідомо несправедливих умов.

Самі по собі аргументи ОСОБА_1 стосовно зміни курсу гривні по відношенню до долару США, його різке збільшення в порівнянні з діючим на момент укладення договору, не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, на чому також акцентує увагу Верховний Суд в постанові від 01.03.2018 року у справі №642/1408/17.

Окрім того, позивачем та його представником також не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для ОСОБА_1 чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду як позичальника. За даних обставин, всі наведені представником позивача твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту інтересів його довірителя від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Щодо вимог позивача про визнання виконавчого листа №1512/9133/2012 , виданого Київським райсудом м.Одеси 28.10.2013 року суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст.432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для цього загалом містить ч.2 ст.432 ЦПК, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У даному випадку правові підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§58 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року №4909/04 у справі «Серянін та інші проти України).

Інші доводи та посилання позивача та його представника, у тому числі на наявність в провадженні правоохоронних органів кримінального провадження, суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору та відсутність доказів, які б визначали необхідність їх врахування судом.

Підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача суд не вбачає у зв`язку з відмовою у задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, адже як визначено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст.267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення; недоведеність вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258,263-265,268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Перший Київський відділ Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м.Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 04.09.2019 року.

Суддя Калашнікова О. І.