Провадження № 22-ц/802/870/19 Категорія: 44 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
з участю:
секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Сафулька С. Ф.,
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Красуна В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про виселення без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинський 15 листопада 2018 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про виселення без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що гуртожиток, який знаходиться у АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський. 20 травня 2002 року підполковник ОСОБА_3 , як військовослужбовець, отримав ордер № 20 на право зайняття житлового приміщення площею 26,8 кв.м. по АДРЕСА_2 на склад сім`ї із трьох осіб, а саме ОСОБА_3 наймач, його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_4 . На даний час за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 вересня 2004 року Виконавчий комітет Луцької міської ради видав ордер № 174 ОСОБА_3 та його сім`ї (дружині ОСОБА_1 та донькам ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на право зайняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 . Враховуючи уточнену позовну заяву, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звільнити кімнату в гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинський подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачі по справі вселились до спірного приміщення на підставі ордеру на право зайняття житлового приміщення виданого підполковнику ОСОБА_3 на склад сім`ї із трьох осіб, у 2006 році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шлюб розірвали. Посилаючись на п. 3 Розділу І та п. 25 Розділу ІV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018, позивач вказує, що отримавши квартиру, ОСОБА_3 разом з усіма членами сім`ї повинен був здати кімнату в гуртожитку до заселення в квартиру. Також позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість виселення ОСОБА_1 з причин її звільнення із останньої цивільної посади у системі Міністерства оборони України, тобто відомства, яке і надало спірну кімнату в гуртожитку, за скороченням штату, оскільки на час звільнення з військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були забезпечені квартирою із житлового фонду Міністерства оборони України, звідки вони не можуть бути виселені без надання іншого житла. Крім того, ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї військовослужбовця, якому і надавалась кімната в гуртожитку, а тому вона підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Основні фонди та обігові кошти Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський є державною власністю та перебувають у сфері управління Міністерства оборони України і закріплені за Квартирно-експлуатаційним відділом міста Володимир-Волинський на праві оперативного управління.
Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали спільний відзив на апеляційну скаргу, в якому вказують, що ОСОБА_1 05.04.2007 була звільнена з роботи з в/ч НОМЕР_1 в зв`язку з скороченням штату, а тому відповідно до норми ст. 125 ЖК УРСР та п. 26 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018, не підлягає виселенню. ОСОБА_2 є неповнолітньою та членом сім`ї ОСОБА_1 , а тому в даному випадку користується правами ОСОБА_1 щодо спірної кімнати.

Позивач подав заяву про розгляд апеляційної скарги без участі їхнього представника. Відповідачі подали заяву про розгляд апеляційної скарги без їхньої участі.
Представники відповідачів адвокат Сафулько С. Ф. та адвокат Красун В. В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнали та просили залишити її без задоволення.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представників відповідачів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 була звільнена із останньої цивільної посади у системі Міністерства оборони України, тобто відомства, яке і надало спірну кімнату для користування та проживання сім`ї відповідача, саме за скороченням штатів, а тому вона, за приписами пункту 26 розділу IV Інструкції № 380 та ст. 125 ЖК УРСР не може бути виселена із неї без надання іншого житлового приміщення. Неповнолітня ОСОБА_2 була вселена у спірну кімнату як член сім`ї відповідача ОСОБА_1 , а тому вона користується тими самими правами та гарантіями, як і наймач ОСОБА_1 , тобто також не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення.
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується Головному квартирно-експлуатаційному управлінню, є структурним підрозділом Міністерства Оборони України та є юридичною особою (а.с. 5-7, 8).
Гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності Міністерства Оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський (а.с. 9-10, 11, 12).
Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2002 року Луцькою КЕЧ Прикарпатського військового округу Міністерства оборони України було видано ОСОБА_3 , як військовослужбовцю, та його сім`ї у складі дружини ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_4 , ордер № 20 на житлове приміщення площею 26,8 кв. м., що складається з 2-х кімнат по АДРЕСА_2 на склад сім`ї із трьох осіб (а.с.14).
Матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаній сім`ї також народилася донька ОСОБА_2 (а.с. 77).
06 вересня 2004 року Виконавчий комітет Луцької міської ради видав ордер № 174 ОСОБА_3 та його сім`ї (дружині ОСОБА_1 та дочкам ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ) на право зайняття двох кімнат житловою площею 28,13 кв.м. в квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 16).
30 листопада 2006 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с. 82).
Наразі у спірному житловому приміщенні площею 26,8 кв. м., що складається з 2-х кімнат по АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані лише відповідачі у даній справі, що не заперечується сторонами.
Відповідач ОСОБА_1 працювала у системі Міністерства оборони України на цивільних посадах. Згідно відомостей з трудової книжки відповідача, з 25 вересня 2001 року вона працювала на посаді техніка-телеграфіста телефонного центру вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 .
В подальшому, 30 жовтня 2004 року відповідач ОСОБА_1 була переведена у в/ч НОМЕР_1 , де до 05 квітня 2007 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною. 05 квітня 2007 року вона була звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату (а.с.86-88).

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були вселеними у спірну кімнату АДРЕСА_5 , як члени сім`ї військовослужбовця, а тому після розірвання шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , підлягають виселенню без надання іншого службового житлового приміщення. Крім того, на час звільнення ОСОБА_1 з роботи за скороченням штату вона була забезпечена житлом квартирою.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України особа не може бути примусово позбавлена житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom) 1995 року.
У справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Загальні правила користування житловими приміщеннями у гуртожитках регулюються ст. ст. 124-132 ЖК України.
За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
Частинами 1-3 ст. 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Правовідносини щодо користування та забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей житлом, в тому числі і приміщеннями гуртожитків, також регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим Постановою КМУ від 03.08.2006 № 1081, та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018.
Зазначені норми містять диференціацію видів гуртожитків, умови надання такого приміщення у користування та збереження цього права у різних випадках, а також підстави виселення осіб з приміщень гуртожитків.
Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про організацію і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 577 від 06 жовтня 2006 року, військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.
Пункти 25 та 26 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018 визначають осіб які підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення та осіб, які не підлягають виселенню.
Статтею 65 ЖК УРСР визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1, 5 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 з 25.09.2001 по 05.04.2007 перебувала у трудових відносинах з військовими частинами НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , що стверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_4 (а.с. 86-88). Як вбачається з довідки Міністерства оборони України, ОСОБА_1 постійно проживає в АДРЕСА_5 . На її ім`я відкрито особовий рахунок. На даний час у спірному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 17-зворот). Як убачається з копії заяви ОСОБА_1 (а.с. 80), після видачі ордера на житлове приміщення по АДРЕСА_6 позивач не заперечував проти реєстрації відповідачів у спірному приміщенні, таким чином визнавши за ними право на користування ним.
Спірне приміщення, з якого просить позивач виселити відповідачів, має статус службового жилого приміщення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , будучи звільненою з роботи у зв`язку з скороченням чисельності працівників, підлягає виселенню з службового жилого приміщення АДРЕСА_5 , разом з членом своєї сім`ї неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 , яка користується тими самими правами та гарантіями, як і наймач ОСОБА_1 , виключно з наданням іншого жилого приміщення, і такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону. Доказів вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_4 матеріали справи не містять.
Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді