Справа № 233/3223/18
Провадження № 2/242/144/19
18 січня 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Сафроновій К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове в порядку заочного загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Костянтинівської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини без дозволу батька,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини без дозволу батька, в якому зазначила, що вона з 2011 року мешкала разом з відповідачем. Від спільного проживання мають неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2015 року позивач з відповідачем мешкають окремо. Відповідач не приймає участі в вихованні та забезпеченні дитини. Крім того, своїх батьківських обовязків не виконує та не спілкується з дитиною. Вона має намір відвідати родичів в м. Донецьку. Відповідач згоди на це не дає, в звязку з чим, вона була вимушена звернутися до суду. Просить суд надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_2 на термін один рік.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2018 року провадження у зазначеній цивільній справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.10.2018 року по зазначеній цивільній справі продовжено підготовче провадження до 31.10.2018 року.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.10.2018 року по вищевказаній справі залучено третю особу Службу у справах дітей Костянтинівської міської ради.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 31.10.2018 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд у зазначеній справі.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, до суду надала уточнення позовних вимог, в яких просить суд надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_2 на терміном з 01.02.2019 року по 01.02.2020 року.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Згідно ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Костянтинівської міської ради в судове засідання не зявився, до суду надано заяву про слухання справи за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечують.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України).
Згідно зі ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно свідоцтва про народження серія І-НО № 484105 від 31.08.2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3 народилася 10.08.2012 року, її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Згідно довідки КП «Служба єдиного замовника» № 1861 від 31.05.2018 року, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.
Згідно довідки № 01-22-1301-11 від 04.06.2018 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, ОСОБА_1 на обліку в Управлінні соціального захисту населення Костянтинівської міської ради не перебуває.
Згідно висновку № 61/26 від 14.01.2019 року, орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради не заперечує про надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, без дозволу та супроводу батька ОСОБА_2, терміном на один рік з 01.02.2019 року по 01.02.2020 рік.
Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the RepublicofMoldovaandRussia»,«Ila§cuandOthers v. MoldovaandRussia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першо черговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.
Висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має для реалізації майнових та особистих немайнових прав позивача, рішення суду ґрунтується на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих доказів, в тому числі з урахуванням документів, які видані установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться в м. Донецьку.
Судом встановлено, що згідно висновку № 25/4/51 від 13.06.2018 року, виданої КП «Міська дитяча клінічна лікарня № 1 м. Донецька», ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в КП «МДКЛ № 1 м. Донецька» та за станом здоровя потребує придбання ортопедичного взуття, в звязку зі змінами антропометричних даних.
Згідно направлення на забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації № 285 від 04.07.2018 року, ОСОБА_3 видано направлення для отримання ортопедичного взуття 2п. Строк дії направлення 13.06.2019 року.
Судом встановлено, що мати дитини бажає тимчасово вивезти дитину на територію, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження у звязку з наміром придбання ортопедичного взуття, що вимагає надання батьком дитини відповідачем по справі дозволу на виїзд дитини на територію, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.
Згідно зі ст. 64 ч. 1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.
Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.
Згідно п.п.5.1.1, 5.1.2 п.5.1 Розділу 5 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57; виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови предявлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи.
Таким чином, виїзд за межі України та вїзд на неконтрольовану територію України та виїзд з неї громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України, вїзд на неконтрольовану територію України та виїзд з неї громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.
У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини на територію, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини на територію, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь-яких обмежень для реалізації права на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини судом не встановлено.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 10,13,18,81,141,263,265,280-282, 288 ЦПК України, ст. ст. 7, 141, 150, 155 СК України, Конвенцією про права дитини, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. ст. 33, 64 ч. 1 Конституції України, ст. 313 ЦК України, суд -
Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, у супроводі матері без згоди батька дитини ОСОБА_2, строком на 1 рік, починаючи з 01.02.2019 року по 01.02.2020 року.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати на користь держави у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Владимирська