ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 638/7824/19-ц

провадження № 22ц/818/3602/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 ,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Департамент реєстрації Харківської міської ради,

третя особа - Департамент служб у справах дітей

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року у складі судді Омельченко К.О.

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа: Департамент служб у справах дітей про визнання незаконною та скасування зняття з реєстрації місця проживання та просив визнати незаконними дії Департаменту реєстрації Харківської міської ради та скасувати зняття з реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відмовлено, роз`яснено, що для вирішення питання йому необхідно звернутися до суду у порядку адміністративного судочинства, а також повернуто позивачу подану одночасно з позовною заявою заяву про забезпечення доказів.

Не погоджуючись з ухвалою судді, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спір пов`язаний з реалізацією житлових прав особи на користування квартирою, та відповідач у таких правовідносинах владних управлінських функцій не здійснює, тобто спір не є публічним; що факт того, що відповідачем є Департамент реєстрації Харківської міської ради, не змінює правову природу спірних правовідносин; що спір між сторонами не обмежується оскарженням рішень та дій відповідача, оскільки в його основі лежить спір щодо права користування житлом, який не може бути вирішений в адміністративному суді; що розгляд справи в порядку адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як елементу верховенства права.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 необхідно задовольнити, ухвалу судді скасувати.

Ухвала судді мотивована тим, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства з огляду на суб`єктний склад та характер спірних правовідносин.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Відповідних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі №127/16663/15-а (провадження №11-246апп18); від 16 травня 2018 року у справі №337/2535/2017 (провадження №14-130цс18).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа: Департамент служб у справах дітей про визнання незаконною та скасування зняття з реєстрації місця проживання.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що позивач є власником квартири, у якій зареєстровані він та його неповнолітній син ОСОБА_2 Зазначена квартира передана ОСОБА_1 в іпотеку. У травні 2019 року ОСОБА_1 дізнався, що його неповнолітнього сина ОСОБА_2 знято відповідачем з реєстрації місця проживання, як він вважає, з порушенням норм чинного законодавства та прав дитини на житло.

Отже, предметом спірних правовідносин є право користування квартирою та поновлення житлових прав неповнолітньої особи, вимоги ж до Департаменту реєстрації Харківської міської ради є похідними від цих цивільних правовідносин.

У такому випадку це спір про право цивільне, хоч у ньому й бере участь суб`єкт публічного права, адже спірні правовідносини врегульовані нормами житлового і цивільного законодавства і стосуються захисту житлових прав особи, що є вирішальним.

За таких умов слід дійти висновку, що спір у справі не пов`язаний з питаннями оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а має приватноправовий характер, тому справа підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, дійшов помилкового висновку, що спір у справі є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу судді постановлено з порушенням норм процесуального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 є обґрунтованою, зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Отже, оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.