Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 175/4888/15-ц

провадження № 61-18535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у складі судді Шабанова А. М. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який 12 січня 2016 року уточнило.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2006 року № DNI0AL00000207 у розмірі 14 403,80 дол. США, що еквівалентно 344 826,97 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року скасовано.

Позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» обґрунтовані тим, що 07 серпня 2006 року між сторонами укладено договір № DNI0AL00000207 про надання кредиту у розмірі 14 500,00 дол. США терміном до 07 серпня 2011 року. На порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконує.

Посилаючись на викладене, ПАТ «ПриватБанк» просило, уточнивши позовні вимоги у січні 2016 року, стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14 403,80 дол. США, що еквівалентно 344 826,97 грн, та судові витрати.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду поза межами позовної давності, а відповідачем заявлено про застосування позовної давності, що відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови у позові. Позивач не звернув уваги на те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, між сторонами існують лише невиконані зобов`язальні правовідносини.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року змінено в частині обґрунтування. У решті рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування, суд апеляційної інстанції виходив із того, що пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Проте, відмовляючи в задоволенні позову з вищевказаної підстави, суд першої інстанції не навів в рішенні висновків та мотивів щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог ПАТ «ПриватБанк».

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2017 року ПАТ «ПриватБанк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів у розмірі 6 226,08 дол. США, що становить 149 052,35 грн, та штрафів в межах позовної давності в розмірі 57 778,71 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача процентів та неустойки в межах позовної давності в загальному розмірі 206 831,06 грн, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки наявність рішення суду за відсутності належного виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 серпня 2006 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № DNI0AL00000207 про надання кредиту у розмірі 14 500,00 дол. США терміном до 07 серпня 2011 року.

Як відомо з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 25 листопада 2015 року, на думку ПАТ «ПриватБанк», виникла заборгованість, яка становить 27 082,52 дол. США, у тому числі: заборгованість за кредитом - 10 260,40 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 6 226,08 дол. США; заборгованість за комісією - 188,50 дол. США; пеня - 10 407,54 дол. США.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2011 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2006 року № DNI0AL00000207, яка становила 13 375,00 дол. США, з яких: 10 237,26 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 861,00 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 87,00 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 492,49 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 63,19 дол. США - штраф (фіксована частина); 633,94 дол. США - штраф (процентна складова).

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частини п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Однією з основних засад судочинства згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України встановлено обов`язковість судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання, як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду поза межами позовної давності, а відповідачем заявлено про застосування позовної давності, що відповідно до статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Позивач не звернув уваги на те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, між сторонами існують лише невиконані зобов`язальні правовідносини.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування, правильно посилався на те, що пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Проте, відмовляючи в задоволенні позову з вищевказаної підстави, суд першої інстанції не навів в рішенні висновків та мотивів щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог ПАТ «ПриватБанк». У решті суд апеляційної інстанції залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір від 07 серпня 2006 року № DNI0AL00000207, за умовами якого позивач зобов`язався надати кредит у сумі 49 562,02 дол. США, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки. ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 14 500,00 дол. США, передбачені умовами кредитного договору.

У ОСОБА_1 перед ПАТ «ПриватБанк» виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 14 березня 2012 року становить 13 375,00 дол. США, у тому числі: 10 237,26 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 861,00 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 87,00 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 492,49 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 63,19 дол. США - штраф (фіксована частина); 633,94 дол. США - штраф (процентна складова).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2011 року вирішено позов між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (щодо стягнення суми основного боргу, відсотків та пені в межах періоду перед зверненням до суду).

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

ПАТ «ПриватБанк» вказане не врахував та нарахував заборгованість за кредитним договором станом на 25 листопада 2015 року, згідно з якою заборгованість становить 27 082,52 дол. США, у тому числі: заборгованість за кредитом - 10 260,40 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 6 226,08 дол. США; заборгованість за комісією - 188,50 дол. США; пеня - 10 407,54 дол. США .

Позивач вважав, що має право на повторне стягнення з боржника тіла, відсотків за користування кредитом та пені після рішення суду, яким достроково вже стягнуто весь кредит.

Проте позивач не звернув уваги на те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, між сторонами існують лише невиконані зобов`язальні правовідносини.

Цим спростовуються посилання ПАТ «ПриватБанк про наявність підстав для стягнення зазначених позивачем сум з огляду на те, що заборгованість з моменту ухвалення рішення Дніпропетровського районного судуДніпропетровської області від 22 липня 2011 рокудо подання позову у цій справі збільшилася, оскільки ПАТ «ПриватБанк» вимог про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України заявлено не було, як і не було надано суду першої інстанції розрахунку періоду та розміру нарахування таких коштів.

Посилання ПАТ «ПриватБанк» на те, що наявність рішення суду за відсутності належного виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання не заслуговують на увагу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом з тим вимог про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України ПАТ «ПриватБанк» не заявляв.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик