Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 164/620/15-ц

провадження № 61-16767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: Місюра Ірина Василівна, Мазурок Андрій Анатолійович,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, договору страхування недійсними та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого йому надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії

у розмірі 41 300 доларів США, на строк до 04 лютого 2027 року включно, на придбання двохкімнатної квартири зі сплатою за користування кредитом 1 % на місяць на залишок заборгованості за кредитом.

Крім установленої плати за користування кредитом, пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, процентів за дострокове погашення кредиту згідно із пунктом 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 вказаного кредитного договору.

17 жовтня 2011 року було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до якої зменшено суму пені і водночас

пунктом 7.1 встановлено штраф за порушення зобов'язань понад 31 день, змінено умови кредитування, зокрема збільшено суму страхових платежів, встановлено винагороду за резервування ресурсів, збільшено суму щомісячного платежу, встановлено неустойку за неналежну сплату процентів та винагороди.

14 серпня 2014 року було укладено додаткову угоду № 2, згідно із якою зменшено суму пені, встановлено штраф за порушення зобов'язань понад

31 день, змінено умови кредитування, зокрема збільшено суму страхових платежів, встановлено винагороду за резервування ресурсів, збільшено суму щомісячного платежу, встановлено неустойку за неналежну сплату процентів та винагороди.

Вважав, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з тим, що його умови є несправедливими, укладений з порушення вимог частини другої статті 11 цього Закону щодо надання інформації про умови кредитування, відсутній графік погашення платежів, кредит в іноземній валюті наданий без отримання індивідуальної ліцензії на здійснення платежів в іноземній валюті за указаним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 08 лютого 2007 року в цей же день було укладено договір іпотеки, відповідно до якого він передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно - двокімнатну квартиру

№ 26, загальною площею 49,7 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1. Згідно договору поруки

від 08 лютого 2007 року, який було укладено між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_5, остання відповідає перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до договору страхування майна від 08 лютого 2007 року, який було укладено між ним та страховиком - закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ»), страховим агентом якого та вигодонабувачем є ПАТ КБ «ПриватБанк», було забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором від 08 лютого 2007 року шляхом страхування належного йому нерухомого майна згідно договору іпотеки квартири.

Станом на 05 березня 2015 року у рахунок погашення зобов'язань за вказаним кредитним договору ним було сплачено кошти на загальну суму

56 158,12 доларів США, в тому числі, на погашення тіла кредиту -

5 495,49 доларів США, на погашення простроченого тіла кредиту -

4 252,10 доларів США, погашення процентів - 18 808,93 доларів США, на погашення прострочених процентів - 17 460,34 доларів США, на погашення комісії - 3 755,92 доларів США, на погашення простроченої комісії -

3 297,98 доларів США, на погашення пені/штрафу - 6 536,92 доларів США.

Зазначав, що, на його думку, кредитний договір від 08 лютого 2007 року, додаткові угоди від 17 жовтня 2011 року № 1 та від 14 серпня 2014 року № 2 до нього необхідно визнати недійсними, оскільки вони не відповідають нормам

ЦК України, Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Банком перед укладенням кредитного договору його не було повідомлено у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати кредитний договір, договір іпотеки, договір поруки та договір страхування майна від 08 лютого

2007 року недійсними, зупинити нарахування процентів за користування кредитом, комісій, винагород таштрафних санкцій за спірним кредитним договором з моменту останньої фактичної сплати таких платежів за цим договором, виключити з реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки квартири від 08 лютого 2007 року, зобов'язати ОСОБА_1 повернути

ПАТ КБ «ПриватБанк» у натурі все, що було ним отримано на виконання спірного кредитного договору, а ПАТ КБ «ПриватБанк» - повернути ОСОБА_1 у натурі все, що було отримано від нього на виконання кредитного договору.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 07 квітня

2016 року у складі судді Невара О. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору від 08 лютого 2007 року недійсним, а, отже, і інших договорів, укладених з метою забезпечення його виконання, оскільки

ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало свої зобов'язання за спірним кредитним договором та додатковими угодами до нього у повному обсязі. Позивач

ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась кредитна заборгованість, яка останнім не погашена. Крім того, ОСОБА_1 не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що банк перед укладенням кредитного договору та додаткових угод до нього чи на момент їх укладання ввів позивача в оману, не повідомив його про кредитні умови, не дав ознайомитися зі змістом кредитного договору та додаткових угод до нього. Як кредитним договором, так і додатковими угодами до нього визначено розмір щомісячного платежу, до додаткових угод, крім того, додаються графіки погашення кредиту. Додатковими угодами № 1 та № 2 до кредитного договору було зменшено суму кредитної заборгованості, а також посилено відповідальність у випадку подальшого невиконання ОСОБА_1 умов вказаного кредитного договору, на що останній погодився, оскільки вказані документи були ним підписані без будь-яких додаткових застережень чи вимог щодо їх змісту.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 07 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано пункт 1 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та

ПАТ КБ «ПриватБанк» 08 лютого 2007 року, пункт 7.1 додаткової угоди

від 17 жовтня 2011 року №1 до кредитного договору, пункт 7.1 додаткової угоди від 14 серпня 2014 року № 2 до кредитного договору у частині встановлення сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми наданого кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно із пунктом 6.2 кредитного договору недійсним. Визнано пункт 6.2 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 08 лютого 2007 року, недійсним. Визнано пункт 6 додаткової угоди від 17 жовтня 2011 року № 1 та пункт 6 додаткової угоди від 14 серпня 2014 року № 2 до кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 08 лютого 2007 року, недійсними. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що умови пунктів 6 додаткових договорів № 1 та № 2 до спірного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови про зміни у витратах, у зв'язку із чим підлягають визнанню недійсними. Крім того, такі умови встановлюють подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення. Також судом зазначено про те, що встановлений розмір неустойки є непропорційно великою сумою компенсації, а нечіткі і двозначні положення договору зі споживачем тлумачаться на користь споживача. З наведених у рішенні апеляційного суду підстав незаконною є встановлення винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно із пунктом 6.2 кредитного договору, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит. За таких обставин, апеляційний суд визнав, що умови пункту 7.1 кредитного договору, додаткової угоди

від 17 жовтня 2011 року № 1, додаткової угоди від 14 серпня 2014 року № 2 до кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити банку, крім процентів за користування кредитом, ще й винагороду за надання фінансового інструменту, та проведення додаткового моніторингу є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказані умови договору є недійсними з моменту їх укладення.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим. ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що, визнаючи недійсними пункт 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2011 року № 1 та пункт 7.1 додаткової угоди від 14 серпня 2014 року № 2 до кредитного договору

від 08 лютого 2007 року, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, оскільки ОСОБА_1 підписав спірний кредитний договір та додаткові угоди до нього без застережень, погодившись на всі умови. Позичальник підтвердив свою здатність та згоду виконувати умови договору, погашаючи заборгованість за кредитом. Банк вказував на те, що винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування. Таким чином, вказані пункти договорів не є нікчемними у розумінні частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо визнання пункту 6 додаткової угоди від 17 жовтня 2011 року № 1 та пункту 6 додаткової угоди від 14 серпня 2014 року № 2 до спірного кредитного договору недійсними, то згідно із пунктом 2 вказаних додаткових угод до позичальника застосовується відповідальність за неналежне виконання зобов'язання, що має разовий характер. Пунктом 6 додаткових угод передбачено неустойку, яка застосовується до позичальника за весь період неналежного виконання зобов'язань. Отже, до позичальника застосовуються різні види санкцій. Чинне законодавство не встановлює обмежень щодо одночасного застосування санкцій у випадку порушення виконання зобов'язання і таке застосування чинному законодавству не суперечить. Крім того, положення пункту 6 додаткових угод стосуються не зміни в будь-яких витратах, а відповідальності за порушення зобов'язання, що узгоджується з положеннями статті 611 ЦК України щодо права встановлювати неустойку за порушення зобов'язання. ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що, визнаючи недійсним пункт 1 спірного кредитного договору, суд апеляційної інстанції не зазначив мотивів його недійсності.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення від ОСОБА_1, в якому останній посилався на те, що доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» єбезпідставними, оскільки не спростовують правильності висновків апеляційного суду. Рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки судом у повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 08 лютого 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 41 300 доларів США на строк

з 08 лютого 2007 року до 04 лютого 2027 року, з яких 35 тис. доларів США - на придбання двокімнатної квартири, 6 300 доларів США - на сплату страхових платежів.

Надаючи кредит в іноземній валюті, банк діяв відповідно до дозволу Національного банку України (далі - НБУ) від 04 грудня 2001 року № 22-2 та банківської ліцензії від 04 грудня 2001 року № 22 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11

статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

За користування кредитом передбачено сплату 1 % на місяць на залишок заборгованості, сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно із пунктом 3.11 вказаного кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно із пунктом 6.2 договору кредиту.

Щомісячний платіж визначений у розмірі 459,45 доларів США (пункт 7.1 договору).

Відповідно до пункту 3.11 вказаного кредитного договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у пункті 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів - до останньої дати наступного періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом такі проценти сплачуються позичальником одночасно з останнім платежем за кредитом згідно

пункту 3.3 вказаного кредитного договору.

Пунктом 3.3 вказаного кредитного договору визначено черговість погашення платежів за кредитом.

Згідно із пунктом 2.2.11 вказаного кредитного договору для здійснення останнього погашення за кредитом позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагороди).

Відповідно до пункту 6.2 вказаного кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У пункті 6 додаткового договору від 17 жовтня 2011 року № 1 та пункті 6 додаткового договору від 14 серпня 2014 року № 2 передбачено порядок сплати відсотків і винагород (Плати за кредитом) у разі неналежного виконання зобов'язань. Зокрема, протягом періоду неналежного виконання відсотки і винагороди нараховуються у розмірі фактично сплаченої. У цих пунктах додаткових угод не зазначено, що є визначальним при визначенні розміру такої Плати, а, виходячи з виписки про погашення кредиту, розміри платежів є різними у різні місяці. Тому такі умови суперечать положенням частини п'ятої

статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови про зміни у витратах.

Крім того, у зазначених пунктах встановлено неустойку за весь період неналежного виконання зобов'язань щодо сплати Плати за кредитом у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків та 100 % у розмірі неналежно сплачених винагород, яка сплачується за весь період неналежного виконання зобов'язань щодо сплати Плати за кредитом.

Разом з тим, у пункті 2 додаткового договору від 17 жовтня 2011 року № 1 та

у пункті 2 додаткового договору від 14 серпня 2014 року №2 до спірного кредитного договору вже передбачена відповідальність, у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених у графіку погашення кредиту понад 31 один у вигляді штрафу у фіксованому розмірі, відтак встановлення у пункті 6 відповідальності у вигляді неустойки за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та винагород указує про повторне притягнення позичальника до відповідальності за одне і теж саме порушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що дає підстави для визнання положень пункту 6 додаткових договорів недійсними.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Крім того, встановлення неустойки у розмірі 100 % неналежно сплачених платежів є непропорційно великою сумою компенсації, що також указує на несправедливість такої умови. Наведене є додатковою підставою для визнання пунктів 6 у додаткових угодах до кредитного договору недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно із статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Також з наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 кредитного договору, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

Судом встановлено, що перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 у письмовому вигляді був повідомлений про умови кредитування, типові процентні ставки, режим погашення, недоліки та переваги такого виду кредитування, тощо, про що ствердив своїм підписом у анкеті-заяві. Тобто банк надав позивачу необхідну інформацію, яка передувала укладенню кредитного договору (а.с. 122-123).

За згодою сторін 17 жовтня 2011 року та 14 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткові угоди про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 08 лютого 2007 року (а.с. 13-14 т. 1).

Додатками до цих договорів є графік погашення кредиту, у якому міститься повна інформація стосовно вартості кредиту (а.с. 51-55, 58-61 т. 1).

У позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір в цілому, хоча обґрунтування навів про недійсність лише окремих його пунктів.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про обов'язкове визнання недійсним правочину у разі визнання недійсними окремих його положень.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови пунктів 6 додаткових договорів

від 17 жовтня 2011 року № 1 та від 14 серпня 2014 року № 2 до спірного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови про зміни у витратах, у зв'язку із чим підлягають визнанню недійсними. Крім того, такі умови встановлюють подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення. Також судом зазначено про те, що встановлений розмір неустойки є непропорційно великою сумою компенсації, а нечіткі і двозначні положення договору зі споживачем тлумачаться на користь споживача. Незаконною є встановлення винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно із пунктом 6.2 спірного кредитного договору, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит. За таких обставин, апеляційний суд визнав, що умови пункту 7.1 кредитного договору, додаткової угоди від 17 жовтня 2011 року № 1, додаткової угоди від 14 серпня 2014 року № 2 до кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити банку, крім процентів за користування кредитом, ще й винагороду за надання фінансового інструменту, та проведення додаткового моніторингу є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту їх укладення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта