АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/333/19
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

30 січня 2019 р. м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі судді Бородійчука В.Г., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 травня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним та визнання права власності на самочинне будівництво, -

в с т а н о в и в :

27 квітня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним та визнання права власності на самочинне будівництво.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 травня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його у встановленому порядку до суду апеляційної інстанції, подавши 22 січня 2019 року апеляційну скаргу. Супровідним листом № 1684/19-Вих/22-ц/793/333/2019 від 22 січня 2019 року матеріали цивільної справи № 2-1320/2009 були витребувані з Смілянського міськрайонного суду Черкаської області для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 29 січня 2019 року до місцевого суду був направлений повторний запит щодо надання інформації відносно направлення справи № 2-1320/2009 до суду апеляційної інстанції. 30 січня матеріали цивільної справи № 2-1320/2009 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним та визнання права власності на самочинне будівництво надійшли до апеляційного суду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вважаю, що вона не може бути прийнята до розгляду апеляційною інстанцією та підлягає залишенню без руху, оскільки не в повному обсязі відповідає вимогам ст. 357 ЦПК України.

В редакції дії ЦПК України станом на момент ухвалення рішення, процедура оскарження складалася із необхідності подачі заяви про апеляційне оскарження та апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України (в редакції Кодексу, що діяла на час ухвалення рішення) заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подана до суду 22 січня 2019 року, тобто після вступу в силу ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України, який вступив у силу з 15 грудня 2017 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

П. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо на рішення суду апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, визнані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали, особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду ухвалено 21 травня 2009 року, ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні під час розгляду справи, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 19) та самим судовим рішенням (а.с. 20).

Крім того, в матеріалах справи (а.с. 17) мається заява ОСОБА_1 від 21 травня 2009 року, в якій вона просить суд не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу.

Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про наявність в судовому провадженні цивільної справи про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним та визнання права власності на самочинне будівництво.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подала до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення суду, в якій заперечила обставини її обізнаності з наявністю рішення суду та зазначила, що саме рішення вона отримала в канцелярії Смілянського міськрайонного суду Черкаської області лише 11 січня 2019 року, про що мається її заява в матеріалах справи. Тому, на підставі вищевикладеного, просила поновити їй строк на апеляційне оскарження рішення суду від 21 квітня 2009 року.

На думку суду, дані докази не спростовують встановлені обставини по справі щодо обізнаності ОСОБА_1 про наявність цивільної справи про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним і визнання права власності на самочинне будівництво та ухвалення рішення у справі та враховуючи, що апелянтом пропущено десятирічний строк на апеляційне оскарження не дають підстав суду визнати їх поважними і такими, що дають можливість поновити такий строк.

Європейський Суд з прав людини, в п. 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що є недопустимим, коли в розумні інтервалу часу відповідач не вживав заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового рішення. У вказаному рішенні констатовано, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов'язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Таким чином, поновленням строку може бути порушений принцип правової визначеності, оскільки з часу набрання законної сили рішенням пройшло майже 10 років.

Згідно зі ст.ст. 129, 129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Суд ухвалює своє рішення іменем України, судові рішення є обов'язковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).

В статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України , констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами, (п. 46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п. 31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п. 61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду: (рішення «Трегубенко проти України», «Рябих проти Росії») Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження. Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі.

Суд вказав, що визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави, (справа «Пономарьов проти України», п. п. 41-42).

Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. п. 41 рішення у справі «Пономарьов проти України»).

У пункті 34 рішення від 10 травня 2012 року у справі «Безрукови проти Росії» Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження в проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип «res judicata», особливо коли національне законодавство не обмежує межі розгляду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»).

Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи «Салов проти України», п. 93 «Проценко проти України», п. 26). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії, п. 38).

Застосування ОСОБА_1 спроби оскарження остаточного та обов'язкового рішення суду з причин процесуального характеру без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип «res judicata» не можуть вважатися причинами фундаментального характеру.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що після ухвалення рішення суду пройшов значний проміжок часу, майже 10 років, матеріали справи підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні, особа, що подає апеляційну скаргу таких даних не спростувала належними та допустимими доказами, тому апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції слід відмовити за його недоведеністю, та залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху, надавши останній строк для подачі до суду обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших поважних причин його пропуску, що зумовлені особливими і непереборними обставинами, як в своїх рішеннях констатував Європейський Суд.

Керуючись ст.ст. 185, 357 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Смілянського міськраойнного Черкаської області від 21 травня 2009 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 травня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним та визнання права власності на самочинне будівництво залишити без руху, надавши строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків, а саме для подачі до апеляційного суду Черкаської області вмотивованої заяви з обґрунтованими причинами пропуску строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення районного суду.

Копію ухвали направити ОСОБА_1 для виконання, надавши термін такого виконання - десять днів з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.

Роз'яснити особі, що подає апеляційну скаргу, що в разі невиконання цієї ухвали в зазначений термін, у відкриті апеляційного провадження буде відмовлено.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.Г. Бородійчук