Постанова

Іменем України

03 вересня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/8584/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області

в складі судді Залеської А.О.

від 08 квітня 2019 року

у справі №373/1773/18 Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що йому завдано шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталася 21.09.2015 з вини ОСОБА_3 , просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС») шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 5 865,79 грн та шкоду, завдану майну в розмірі ліміту відповідальності в сумі 50 000,00 грн. Також, просив стягнути шкоду, завдану майну, в розмірі, не покритому лімітом відповідальності страховика, в сумі 428 528,00 грн, та моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн з роботодавця винної в ДТП особи - ФОП ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 21 вересня 2015 року о 14:30 год. на 127 км автошляху Київ-Харків-Довжанський з вини водія ОСОБА_3 , який в той час перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та керував належним йому вантажним автомобілем марки «DAF», д/н НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «BODEX», д/н НОМЕР_2 , сталась дорожньо-транспортна пригода, в якій був пошкоджений автомобіль марки «HYUNDAI SANTA FE», д/н НОМЕР_3 , а його водій - позивач ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що потягли тривалий розлад здоров`я.

Вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 28.02.2018 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Посилаючись на те, що автомобіль, яким керував винуватець ДТП забезпечений страховим полісом цивільно-правової відповідальності, однак ліміт страхового відшкодування не покриває розміру шкоди, позивач просить стягнути її з відповідачів у відповідних розмірах.

ПрАТ «СГ «ТАС», вважаючи позов таким, що не підлягає задоволенню, надіслав до суду відзив на позовну заяву. Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог до страховика за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності посилався на пропуск ОСОБА_1 передбаченого законом терміну подачі заяви про виплату страхового відшкодування, яка мала бути поданою впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого; впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Вказав, що дорожньо-транспортна пригода сталася 21.09.2015, а позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) з заявою про виплату страхового відшкодування 24.09.2018.

У відзиві на позовну заяву ФОП ОСОБА_2 посилався на безпідставінсть заявлення позовних вимог до нього як до работодавця водія, винного в ДТП. Вказав, що станом на час ДТП водій ОСОБА_3 не виконував трудових обов`язків як водій ФОП ОСОБА_2 , оскільки перебував у відпусці без збереження заробітної плати. Визнав, що ДТП відбулася за участі вантажного автомобіля з напівпричіпом, який належить йому на праві власності. Також визнав обставину, що ОСОБА_3 на законній підставі мав у тимчасовому володінні транспортний засіб з напівпичіпом, а саме на підставі договору позички, укаденим між ним та водієм 18.09.2015. Вважав, що відповідальною особою за завдану шкоду є водій, як вина особа в ДТП.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_1 шкоду завдану здоров`ю в розмірі 5865,79 грн та шкоду, завдану майну в розмірі ліміту страхового відшкодування, в сумі 50 000,00 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні позовних вимог до ФОП ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову до ФОП ОСОБА_2 , позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ФОП ОСОБА_2 не повинен нести відповідальність за винні дії свого працівника ОСОБА_3 , внаслідок чого судом безпідставно не застосовано положення ст. 1172 ЦК України.

Судом також безпідставно зазначено в рішенні, що ОСОБА_3 не перебував на момент ДТП при виконанні трудових обов`язків, використовував транспортний засіб у власних цілях, оскільки в день ДТП нібито знаходився у відпустці за власний рахунок. Вказував, що у разі перебування ОСОБА_3 у вересні 2015 року у відпустці за власний рахунок останньому мала бути нарахована заробітна плата у меншому розмірі, пропорційно до кількості відпрацьованих днів зі зменшенням заробітної плати на кількість днів, в які він перебував у відпустці за власний рахунок. Укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 договір позички автомобіля нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків. Дані факти не враховані судом першої інстанції.

Судом безпідставно взято до уваги надані ФОП ОСОБА_2 докази на підтвердження перебування ОСОБА_3 у відпустці та використання транспортного засобу у власних цілях, оскільки такі докази не відповідають вимогам щодо достовірності доказів та суперечать іншим доказам, наявним в матеріалах справи.

Вказував, що за завдану шкоду, як за майнову, так і за моральну, має відповідати ФОП ОСОБА_2 , як власник транспортного засобу та роботодавець винної в ДТП особи.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду вказував, що при ухваленні рішення судом не враховано правові висновки, висловлені Верховним Судом в постанові від 19.04.2018 по справі №161/3706/17, в постанові від 05.09.2018 по справі №534/872/16-ц, в постанові від 14.03.2018 по справі №759/9783/16-ц та в постанові від 18.07.2018 по справі №199/2824/15-ц.

За наведених обставин просив скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08.04.2019 в частині відмови в задоволенні позову до ФОП ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач ФОП ОСОБА_2 подав відзив, в якому посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки відповідачем доведено належними доказами факт перебування ОСОБА_3 на час ДТП у відпустці та використання транспортного засобу у власних цілях, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення залишити без змін.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній. Пояснила, що згідно правових висновків Верховного Суду, на які є посилання в апеляційній скарзі, діє презумпція вини роботодавця, а тому саме він повинен доказати, що його працівник володів транспортним засобом незаконно і тільки у такому випадку роботодавець, якщо він довів відповідні обставини не відшкодовує шкоду завдану його працівником. При цьому, ФОП ОСОБА_2 , як роботодавець, відповідних обставин не доводив, а ті докази, які надав суду, є недостовірними, оскільки по-перше, ні в якій відпустці за власний рахунок ОСОБА_3 не перебував, інакше б відомості з пенсійного фонду показали відмінність в нарахуванні заробітної плати у вересні 2015 року. Вона була би нижчою, оскільки він не був на роботі. Однак, заробітна плата є такою самою як і в решті місяців - 1900,00 грн за той період. Доводи відповідача щодо позички транспортного засобу, то такий договір є нікчемним, а тому не створює жодних наслідків і в такому випадку за шкоду повинен був відповідати саме роботодавець, оскільки працівник не міг укласти з своїм роботодавцем договір позички транспортного засобу, який вони не посвідчували нотаріально, а для цих договорів встановлюється обов`язкова нотаріальна форма договору. Отже жодних юридичних наслідків цей договір не створив, в сукупності ці обставини доводять, що ОСОБА_3 насправді володів транспортним засобом правомірно, був працівником ФОП ОСОБА_2 , у них при цьому співпадають адреси проживання. Вони ретельно приховували це в рамках цивільної справи, однак у вироку, якій міститься у даній справі, в анкетних даних ОСОБА_3 суд встановив, що його адреса проживання співпадає з адресою проживання ФОП ОСОБА_2 , а це означає, що обидва ці учасники проживали за однією адресою, перебували в певних родинних чи інших відносинах, а отже діяли спільно і недобросовісно. З огляду на всі ці обставини, права потерпілої сторони мають бути захищені належним чином, а суд першої інстанції не об`єктивно прийняв рішення щодо ФОП ОСОБА_2

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Відповідач - ПрАТ «СГ «ТАС», належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи та їхніх представників, які не з`явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ФОП ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , який визнаний судом винним у вчиненні ДТП, на момент такої пригоди не виконував трудові обов`язки, використовуючи транспортний засіб під час відпустки в особистих цілях.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його помилковим, оскільки до такого висновку суд дійшов без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме без врахування доводів позивача щодо недобросовісної поведінки відповідача ФОП ОСОБА_2 під час надання доказів.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалів справи, що 21.09.2015 о 14:30 год. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «BODEX», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався на ділянці з одностороннім рухом на 127 км автошляху Київ-Харків-Довжанський Пирятинського району Полтавської області з боку м. Київ в напрямку м. Харків. Наблизившись до повороту ліворуч, виїзду на проїжджу частину, водій ОСОБА_3 проявив неуважність перед поворотом, не переконавшись у безпеці маневру, що він буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав дорогу транспортним засобам, які рухалися по автодорозі Київ-Харків-Довжанський, та порушивши вимоги п.п.10.1., 10.4. ч.2 Правил дорожнього руху України, виїхав на смугу руху водія автомобіля марки «HYUNDAI SANTA FE», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в напрямку м. Київ, чим створив небезпеку для його руху, внаслідок чого сталось зіткнення транспортних засобів.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого косого перелому правої ключиці зі зміщенням, саден правого плеча, забою м`яких тканин грудної клітки, що відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 28.02.2018 ОСОБА_3 визнано винним у вчинення ДТП та засуджено за ч. 1 ст. 286, ст. 75 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з випробуванням, без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_3 звільнений від відбування покарання у виді обмеження волі. Вирок набрав законної сили 31.03.2018.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля марки «HYUNDAI SANTA FE», реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керував позивач, є ОСОБА_8 (а.с.34).

Відповідно до даних Територіального сервісного центру №3248 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області за ОСОБА_2 зареєстровані транспортні засоби, в тому числі автомобіль марки «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп марки «BODEX», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.56-58).

Право власності ОСОБА_2 на автомобіль марки «DAF», модель TE96NCE238, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричіп марки «BODEX», модель KIS 33, реєстраційний номер НОМЕР_2 підтверджується також відповідними свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5 (а.с.133,134).

Відповідно до Полісу №АІ/ 4186325, термін дії якого з 06.01.2015 по 05.01.2016 та Полісу №АІ/ 4186370, термін дії якого з 08.02.2015 по 07.02.2016, власник наземних транспортних засобів ОСОБА_2 застрахував у ПрАТ «Страхова група «ТАС» цивільно-правову відповідальність, забезпечивши автомобіль марки «DAF», номерний знак НОМЕР_1 та напівпричіп марки «BODEX», номерний знак НОМЕР_2 . Страхові суми (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, визначено 100000 грн., а за шкоду, заподіяну майну- 50000 грн. (а.с.40-41).

23.09.2015 до ПрАТ «Страхова група «ТАС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 21.09.2015 о 14:00 год. на 126 км + 950 м автодороги Київ-Харків, звернувся громадянин ОСОБА_9 (а.с.44).

Довідка №363 від 23.09.2015 ІДПС Взводу з обслуговування СП ДАІ № 3 роти ДПС ДАІ УМВС України в Полтавській області, видана громадянину ОСОБА_9 , містить відомості про отримані механічні пошкодження автомобілем марки «Хюндай Санта Фе», номерний знак НОМЕР_3 , в дорожньо-транспортній пригоді 21.09.2015 о 14:00 год. на 126 км + 950 м автодороги Київ-Харків (а.с.45).

05.12.2015 слідчим Пирятинського ВП ГУНП в Полтавській області видано довідку від 05.12.2015 з відомостями про технічні пошкодження автомобіля марки «HYUNDAI SANTA FE», реєстраційний номер НОМЕР_3 для його транспортування з м. Пирятин Полтавської області до м. Переяслав-Хмельницький Київської області (а.с.46).

Відповідно до виписки-направлення КЗ КОР «Переяслав-Хмельницька ЦРЛ» ОСОБА_1 , 1987 року народження, перебував на стаціонарному лікуванні з 21.09.2015 по 28.09.2015 з діагнозом: косий перелом правої ключиці із зміщенням, забій грудної клітки (а.с.47).

З копії виписки з історії хвороби стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні №12 вбачається, що ОСОБА_1 продовжив лікування з 28.09.2015 по 01.10.2015 з діагнозом: закритий перелом правової ключиці із зміщенням уламків (а.с.48).

В період лікування ОСОБА_1 здійснив витрати на придбання лікарських засобів на загальну суму 5081,24 грн., що підтверджує копіями товарного чеку №51150 від 28.09.2015 та чеку №750 від 28.09.2015 на суму 3947,12 грн., ксерокопією видаткової накладної №510MED06-0915 від 28.09.2015 на суму 384,12 грн., ксерокопією квитанції на суму 750 грн. на оплату послуг Київської міської клінічної лікарні №12 (а.с.50-53).

Відповідно до звіту автотоварознавчого дослідження, проведеного 16.07.2018 - 24.07.2018 суб`єктом оціночної діяльності ПП «Авто-Експрес на замовлення ОСОБА_8 , матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «HYUNDAI SANTA FE», реєстраційний номер НОМЕР_3 , в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, склав 478 528 грн. (ринкова вартість автомобіля на момент дослідження). Дослідження встановлено, що вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля (а.с.59-81).

20.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Страхова група «ТАС» з заявою про страхове відшкодування шкоди по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21.09.2015, та просив виплати йому майнову шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого, що складається з витрат на стаціонарне лікування в закладах охорони здоров`я, придбання лікарських засобів, тимчасової втрати працездатності, моральної шкоди в розмірі 5865,79 грн. та шкоду, завдану майну потерпілого фактичним знищенням автомобіля в розмірі ліміту відповідальності страховика в розмірі 50000 грн. Дану заяву ПрАТ «Страхова група «ТАС» отримало 24.09.2018 (а.с. 113-116).

ПрАТ «Страхова група «ТАС» відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування по причині несвоєчасного подання письмової заяви, про що складено страховий акт від 27.09.2018 (а.с.117,118).

В той період, коли сталась ДТП, а саме 21 вересня 2015 року ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 08.05.2013, за яким ОСОБА_3 зобов`язався виконувати обов`язки водія автотранспортних засобів (а.с.131-132).

Колегія суддів вважає обґрунтованими наведені в апеляційні скарзі доводи щодо покладення відповідальності за завдану в ДТП шкоду на роботодавця завдавача такої шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз вказаної норми приводить до висновку, що відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією у трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку, відповідно до статті 1191 ЦК України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч. 3, ч. 4 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України фізична або юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконання трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди, у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_3 неправомірно заволодів транспортним засобом ФОП ОСОБА_2 , зокрема останній не звертався до правоохоронних органів про неправомірне заволодіння транспортним засобом марки «DAF», модель TE96NCE238, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричіпом марки «BODEX», модель KIS 33, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги надані ФОП ОСОБА_2 докази про невиконання ОСОБА_3 трудових обов`язків на момент ДТП, а саме докази перебування останнього у відпустці за власний рахунок, та докази використання транспортного засобу в особистих цілях (договір позички транспортного засобу від 18.09.2015).

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на запит старшого слідчого Пирятинського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області Пасічного С.П. за вих. №6666 та №6667 ОСОБА_2 повідомив останнього, що на день дорожньо-транспортної пригоди, а саме 21.09.2015 року ОСОБА_3 в трудових відносинах з ним не перебував (т. 1, а.с. 137-138).

Однак такі доводи ФОП ОСОБА_2 . спростовуються письмовими доказами наявними у матеріалах справи, а саме наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України довідкою за формою ОК-5, з якої вбачається, що на час ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 181).

В подальшому ФОП ОСОБА_2 надав докази, що на час ДТП, хоча ОСОБА_3 і перебував з ним в трудових відносинах, але перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

Дійсно, в матеріалах справи наявна копія заява ОСОБА_3 від 17.09.2015 про надання відпустки без збереження заробітної плати на період з 21.09.2015 по 23.09.2015 (т. 1, а.с. 140), та копія наказу ФОП ОСОБА_2 від 18.09.2015 про надання ОСОБА_3 відпустки без збереження заробітної плати терміном на три дні, з 21.09.2015 по 23.09.2015 (т. 1, а.с. 141).

Однак судом не враховано та не надано оцінки тому факту, що наказ ФОП ОСОБА_2 від 18.09.2015 про надання ОСОБА_3 відпустки без збереження заробітної плати не містить номеру, що може свідчити про недобросовісність дій ФОП ОСОБА_2 про складання такого наказу з метою уникнути цивільно-правової відповідальності.

Крім того, у разі перебування ОСОБА_3 у вересні 2015 року три дні у відпустці за власний рахунок, тобто без збереження заробітної плати, мала бути нарахована заробітна плата у меншому розмірі пропорційно до кількості відпрацьованих днів зі зменшенням заробітної плати на кількість днів, в які він не перебував у відпустці за власний рахунок.

А з матеріалів справи вбачається, а саме з відомостей про розмір заробітної плати ОСОБА_3 з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України упродовж серпня-грудня 2015 року ОСОБА_3 щомісяця нараховувався один і той самий розмір заробітної плати - 1900,00 грн (т. 1, а.с. 181-183).

Тобто, у разі якщо ОСОБА_3 у вересні 2015 року три дні перебував у відпустці без збереження заробітної плати, розмір його заробітної плати за вересень 2015 року був би нижчим від заробітної плати за інші місяці 2015 року (серпень, жовтень, листопад, грудень).

Посилання ФОП ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, що нарахування у вересні 2015 року заробітної плати ОСОБА_3 у розмірі 1900,00 грн без зменшення цього розміру у зв`язку з короткотривалою відпусткою на відповідну суму є правом роботодавця є лише припущеннями відповідача, так як не підтверджені належними доказами.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що наявний в матеріалах справи договір позички транспортного засобу теж свідчить про недобросовісність дій роботодавця.

Згідно наданого роботодавцем договору позички транспортного засобу, укладеного 18.09.2015 між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у безоплатне користування вантажний автомобіль «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «BODEX», реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 143-144).

Згідно з ч. 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 828 ЦК України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Стаття 220 ЦК України встановлює правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору: у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Таким чином, договір позички транспортного засобу від 18.09.2015 не створив жодних правових наслідків для його сторін.

Такі дії відповідача ФОП ОСОБА_2 , хоча і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, тому не могли залишатися поза увагою суду.

Крім того, судом не враховано, що під час ДТП у володінні ОСОБА_3 перебував не легковий транспортний засіб, а вантажний та ще й з напівпричіпом.

А ні відповідачем ФОП ОСОБА_2 , а ні ОСОБА_3 не надано доказів який вантаж перевозив водій вантажним транспортним засобом та ще й з напівпричепом для власних потреб.

Враховуючи, що у деліктних правовідносинах обов`язок доведення обставин покладається на відповідачів, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що власник транспортного засобу який передав його у володіння водію з власної волі не звільняється від відповідальності за завдану шкоду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 на момент ДТП не виконував трудові обов`язки.

Відтак, судом першої інстанції безпідставно не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до даних правовідносин, - положення статті 1172 ЦК України.

Отже, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог щодо відшкодування шкоди (матеріальної та моральної) роботодавцем винної в ДТП особи є незаконним, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог до ФОП ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначалось вище, з вини водія ОСОБА_3 , який перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , та керував транспортним засобом останнього, сталося ДТП, внаслідок якої власнику автомобіля «HYUNDAI SANTA FE», реєстраційний номер НОМЕР_3 , завдано матеріального збитку на суму 478 528,00 грн.

Рішенням суду, яке переглядається, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до страховика ФОП ОСОБА_2 - ПрАТ «СГ «ТАС» про стягнення майнової шкоди в розмірі ліміту відповідальності - 50 000,00 грн. Рішення суду в цій частині не оскаржувалося а ні відповідачами, а ні третьою особою.

Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, різниця між розміром завданої шкоди та лімітом страхового відшкодування становить 428 528,00 грн, яку позивач просив стягнути з роботодавця винної в ДТП особи ФОП ОСОБА_2

Відповідач ФОП ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 , заперечуючи проти позовних вимог, належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами не спростували розміру шкоди (478 528,00 грн), визначеної у вищевказаному звіті. Зокрема, не зверталися до суду з клопотаннями про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З аналізу вказаних положень закону вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

В пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова) роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодовувати шкоду, в тому числі моральну, лише якщо доведе, що шкоди завдано не з його вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Оскільки ФОП ОСОБА_2 не спростовано вину свого працівника у ДТП, то шкода завдана позивачу у результаті винних дій працівника підлягає відшкодовуванню саме ФОП ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, колегія суддів також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки така шкода підлягає стягненню на тих самих правових підставах, що й майнова шкода, тобто з роботодавця винної в ДТП особи.

Крім того, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 9 даної Постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування позовних вимог щодо завдання моральної шкоди ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок ДТП він переніс потужний емоційний стрес. Вказував, що ця обставина є очевидною з огляду на характер і ступінь тілесних ушкоджень, які встановлені судом. Фото пошкодженого легкового автомобіля красномовно свідчать про масштаб аварії і ступінь неминучого для потерпілого психологічного стресу. У свою чергу, біль і стрес завжди супроводжуються почуттями розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє життя і здоров`я. Будь-яка людина, що потрапляє в таку страшну аварію, стикається з відчуттям смерті. Це безслідно не минає, залишаючи душевні шрами назавжди, що проявляються через негативні переживання та спогади, насторогу, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні.

Зазначив також, що страждання в момент аварії не скінчились, а тільки розпочались. Він був вимушений проходити стаціонарне лікування у двох лікарнях, перенести оперативне втручання, а у подальшому - амбулаторне лікування з періодичним відвідуванням лікувального закладу з метою огляду, оброблення та перев`язки ран. Впродовж всього періоду лікування він відчував фізичний біль, почувався хворим, змушений був пристосовуватись до негативних умов існування, потребував сторонньої допомоги. З цього приводу додатково почував себе незручно та некомфортно, будучи джерелом клопоту та обмежень для близьких. У його житті позивача настали негативні зміни, які виразились у відірваності від активного соціального життя, забороні лікарів фізичних спортивних вправ і навантажень, зниженому та нестійкому настрої, порушеннях сну, неприємних сновидіннях, емоційній напрузі, нервозності, дратівливості, побоюванні щодо майбутнього стану здоров`я, важкості виконання повсякденних обов`язків, фіксованості уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей. Внаслідок ДТП фактично знищено автомобіль - майно, яке перебувало у його володінні та користуванні. Цей автомобіль був практичним та зручним засобом пересування. Ним щодня користувалися не тільки він, а й члени його родини. Постійно їздив на ньому до місця роботи, додому, у власних справах. Неможливість користуватися транспортним засобом впродовж такого значного проміжку часу спричинила великі незручності для організації власного побуту, пересування та потреб його та родини.

Як зазначалось вище, вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 28.02.2018 ОСОБА_3 визнано виним у вчиненні ДТП.

Таким чином, що протиправна поведінка працівника ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 призвела до того, що позивач був змушений витрачати час на відновлення свого стану здоров'я тазмінювати звичний до ДТП спосіб життя.

Наведені фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 завдано душевних страждань, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Беручи до уваги тривалість порушення прав позивача, недобросовісність поведінки відповідача, а також виходячи із принципу розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем позовна вимога про стягнення з ФОП ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині заявлених позовних вимог до ФОП ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що в силу ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового про задоволення позовних вимог до ФОП ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що згідно квитанцій №39 від 06.05.2019 та №26874476-1 від 27.05.2019 ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 6 427,92 грн.

Таким чином, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 6 427,92 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_7) матеріальну шкоду у розмірі 428 528 (чотириста двадцять вісім тисяч п`ятсот двадцять вісім) грн 00 коп.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_7) моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_7) судовий збір у розмірі 6 427 (шість тисяч чотириста двадцять сім) грн 92 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай