ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 638/15396/17

провадження № 22-ц/818/3336/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретарів Кучер Ю.Ю., Прологаєвої А.Д.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Треті особи: Дзержинський відділ державної виконавчої служби м. Харкова, Інститут радіофізики та електроніки імені О.Я. Усикова НАН України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дзержинський відділ державної виконавчої служби м. Харкова, Інститут радіофізики та електроніки імені О.Я. Усикова НАН України, про стягнення грошових коштів за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2019 року, ухвалене суддею Штих Т.В., -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 97 688 грн 55 коп. за прострочення ним виконання грошового зобов`язання за ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року і за рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, а також стягнути судові витрати у розмірі 794 грн 86 коп.

Позов мотивований тим, що 27 листопада 1998 року він дав у борг ОСОБА_2 суму, еквівалентну 40 000 доларам США, що на той час становило 144 000 гривень. Зазначену суму ОСОБА_2 зобов`язувався повернути до 27 травня 1999 року. Проте, у вказаний період борг не був повернутий. Дзержинським районним судом м. Харкова від 28 липня 2003 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 271 836 гривен 67 копійок і 1 600 гривен 00 копійок у дохід держави. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року зазначене рішення було змінено: зменшено суму боргу ОСОБА_2 до 165 877 грн 92 коп. Станом на 12 червня 2012 року за встановленими Дзержинським відділом державної виконавчої служби даними залишок боргу ОСОБА_2 складав 80 027 грн 92 коп. Станом на 9 жовтня 2014 року за розрахунком позивача борг становить 64 565 грн 20 коп. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 2 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 91 763 грн 85 коп та судові витрати у розмірі 2 046 грн. 07 коп. 27 травня 2016 року Дзержинським відділом державної виконавчої служби м. Харкова було ухвалено постанови № 51331931 і № 51331934 про відкриття виконавчих проваджень на зазначені вище суми боргу, проте дотепер рішення суду не виконане.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду правильного розрахунку та сум на підставі яких ним здійснено остаточний розрахунок заборгованості. Позивач не зміг довести правильність розрахунку щодо суми стягнення з урахуванням індексу інфляції та штрафних санкцій. В судовому засіданні позивач не зміг надати зрозумілих для суду пояснень з чого він виходив обчислюючи вказану суму. Клопотання про залучення відповідного спеціаліста чи проведення експертного дослідження з цього приводу заявлено не було. Суд позбавлений можливості самостійно обрахувати вказану суму, так як вихідні дані для обрахунку в усіх наданих до суду розрахунках позивачем різняться.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Вважає, що надав суду повний точний, вірний та детальний розрахунок заборгованості, а суд помилково дійшов висновоку про його неправильність. Зазначає, що надав усі необхідні докази, дані, факти і документи у достатньому обсязі для задоволення позовних вимог, проте суд своїм рішенням заохочує відповідача не сплачувати борги та не виконувати рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого 27 листопада 1998 року позивач дав у борг ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 144000,00 грн., яку останній зобовязався повернути до 27 травня 1999 року (а.с. 8, том 1).Проте у вказаний період борг не був повернутий.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання (частини перша статті 610 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення боргу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2003 року в рахунок погашення боргу стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 271836,67 грн. (а.с. 10, 11, том 1).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2003 року змінено, стягнуто на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу грошову суму в розмірі 165 877,92 грн. (а.с. 13, 14, том 1).

Рішення пред"явлено до примусового виконання (а.с. 21, 22, том 1).

У лютому 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми за договором позики, у зв"язку з невиконанням відповідачем вищевказаного рішення. Судами неодноразово переглядалась справа. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про випрвлення описки від 2 червня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 91 763 грн 85 коп., судові витрати по сплаті судового збору - в розмірі 2 046 грн 07 коп.

Оскільки чинне законодавство України не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, то колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для покладення обов`язку на відповідача сплатити на користь позивача три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення сплати відповідачем стягнутих за рішенням суду сум.

Так, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року на користь позивача стягнуто з відповідача 165 877,92 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року з врахуванням ухвали від 2 червня 2016 року на користь позивача стягнуто з відповідача 91 763,85 грн і 2 046,07 грн.

Судова колегія застосовує до спірних правовідносин ст.625 ЦК України приписи якої поширюються на всі види грошових зобов"язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема види зобов"язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов"язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов"язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно довідки В.о. начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Глушко А.О. станом на 1 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складала 64 565 грн. 20 коп.

Судова колегія перевірила наведений позивачем розрахунок нарахованих 3% річних та заборгованості з врахуванням індексу інфляції і вважає його правильним.

Отже, за прострочення виконання грошового зобов`язання за ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року з врахуванням 3% річних і індексу інфляції відповідач повинен сплатити позивачу 66 112 грн 14 коп., а за рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року і ухвали від 2 червня 2016 року 31 576 грн 41 коп., всього 97 688 грн 55 коп.

Відповідач в суді першої інстанції зазначав про сплив позовної давності на невірність розрахунку (а.с.113,134), але суду в свою чергу розрахунку не надав. Доводи про позовну давність судова колегія відхиляє, оскільки з позовом позивач звернувся 12 жовтня 2017 року, а просив стягнути 3% та інфляційні втрати з 1 листопада 2014 року, тобто в межах 3-х річного строку. Щодо доводів про нарахування санкцій лише на суму основного боргу, судова колегія вважає їх помилковими, оскільки грошовим зобов"язанням є вся сума стягнута за рішенням суду, а в даній справі мова йде саме про стягнення 3% та інфляційних втрат нарахованих на суми, які відповідач повинен був сплатити позивачу за рішенням суду.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої ст.625 ЦК України, тобто висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2260 грн 19 коп.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2019 року -скасувати і ухвалити нове. Позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 97 688 (дев"яносто сім тисяч шістсот вісімдесят вісім ) грн 55 коп. і судові витрати в сумі 2 260 (дві тисячі двісті шістдесят) грн 19 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 4 вересня 2019 року