Дата документу 29.01.2019 Справа № 330/1218/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №330/1218/17

Провадження №22-ц/807/106/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

учасники справи:

прокурор - Шульга Олеся Михайлівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області

на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року в складі судді Гусарової В.В.

в справі за позовом керівника Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації до Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року керівник Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_1про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що слідчим відділом Мелітопольського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 24.11.2016 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 364 КК України внесені Мелітопольською місцевою прокуратурою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000056 за фактом вчинення посадовими особами Якимівської районної державної адміністрації кримінального правопорушення при прийнятті незаконних розпоряджень про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, які розташовані на території Атманайської та Радивонівської сільських рад Якимівського району Запорізької області за межами населених пунктів у межах прибережних захисних смуг Молочного та Утлюкського лиманів.

У ході здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що розпорядженням голови Якимівської районної державної адміністрації №1050 від 16.12.2009 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» надано дозвіл 25 громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 50 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель запасу Атманайської сільської ради по 2,0000 га кожному.

На підставі розпорядження голови Якимівської РДА від 21.12.2009 № 1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» двадцяти п'яти громадянам передані у власність земельні ділянки, розташовані на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області за межами населеного пункту.

Зокрема, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 09.02.2010 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №12 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до протоколу огляду від 15.12.2016 року, проведеного за участю представника Атманайської сільської ради, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області - вільна. На земельній ділянці об'єкти нерухомості, огорожа, будівлі, споруди, фундаменти відсутні. Земельна ділянка знаходиться в занедбаному стані, сліди будь-якого сільськогосподарського обробітку відсутні.

Вказану земельну ділянку надано, за думкою позивача, у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог земельного законодавства.

Посилаючись на вказані обставини просив суд визнати незаконним та скасувати п. 1 розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області №1060 від 21.12.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства; визнати незаконним та скасувати п. 2 розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області №1060 від 21.12.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним відповідний державний акт та ім'я відповідача та зобов'язати відповідача повернути на користь держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року задоволено клопотання про забезпечення позову. Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 2 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, що належить на прав власності ОСОБА_1.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області 30.06.2017 р. на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 2 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, що належить на праві власності ОСОБА_1.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що дана справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення не тільки для позивача, а й для всього Українського народу, проте суд першої інстанції, посилаючись на практику Європейського суду дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту суспільного інтересу.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 23.06.2018 року справу передано у провадження судді Крилової О.В..

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 16.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В..

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та справу призначено до розгляду Запорізьким апеляційним судом.

Представник Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області до суду апеляційної інстанції не з'явився, подав письмове клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. Вважають апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права ( т.2 а.с.94).

ОСОБА_1 повторно до суду апеляційної інстанції не з'явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України. Судові повістки направлялись за адресою, яка міститься в матеріалах даної справи, проте рекомендовані листи повертались до апеляційного суду із відміткою пошти причини невручення - «закінчення терміну зберігання» ( т.2 а.с.57-58;46-47)

Однак, ОСОБА_1 обізнаний про те, що в судах першої та апеляційної інстанціях розглядається дана цивільна справа, в якій він є відповідачем, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток ( т.1 а.с.91, 98 - виклики в судові засідання в суду першої інстанції; т.2 а.с.14- ухвала апеляційного суду про відкриття провадження та копія апеляційної скарги).

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Апеляційний суд, враховуючи вищевикладене та положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення прокурора, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Якимівської районної державної адміністрації №1050 від 16.12.2009 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» надано дозвіл 25 громадянам, в тому числі відповідачу ОСОБА_1, на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 50 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель запасу Атманайської сільської ради по 2,0000 га кожному (т.1 а.с.14).

На підставі розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації від 21.12.2009 року (як було встановлено у судовому засіданні у розпорядженні помилко була вказана дата замість 21.12.2009 р. - 21.12.2010 р.) №1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» двадцяти п'яти громадянам, в тому числі відповідачу ОСОБА_1, передані у власність земельні ділянки, розташовані на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області за межами населеного пункту (т.1 а.с.16).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 09.02.2010 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №12 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.30).

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, власником якої є ОСОБА_1, знаходиться на відстані від урізу води Утлюкського лиману від 12,43 до 69,88 м (т.1 а.с.48-49).

Таким чином, у відповідності до ст. 88 ВК України, земельна ділянка, надана ОСОБА_1 у власність, належить до земель водного фонду, оскільки вона знаходиться на землях водного фонду, зокрема, в межах прибережної захисної смуги Утлюкського лиману, і не може бути передана в приватну власність (ч. ч. 2, 4 ст. 59 ЗК України).

При цьому, через відсутність проекту землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст. 59,83, 84 ЗК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.11. 2014 № 6-175цс14 та від 21.05.2014 № 6-14цс14.

Таким чином, судом першої інстанції було встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом позову, була виділена у власність відповідача з порушенням діючого водного та земельного законодавства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які фактично сторонами не оспорюються.

Виходячи з зазначених, вірно встановлених судом обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку, якої він вільно володів упродовж 9 років без відповідної компенсації було б непропорційним втручанням у право власності відповідача, а тому захист «суспільного інтересу» шляхом скасування рішень відповідача щодо передачі земельної ділянки у власність, визнання недійсними державного акту на право власності та зобов'язання відповідача передати земельні ділянку без відповідної компенсації, за думкою суду, є не можливим.

З таким висновком суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об'єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і, з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України, застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов'язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв'язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес», а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, безпосередньо на березі морської зони а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його, відповідача, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Вказане також узгоджуються з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» від 29 березня 2010 року (заява № 34044є/02).

У вказаній справі ЄСПЛ судами встановлено, що заявник і його дружина придбали в 1960 році житловий будинок, частково побудований на ділянці узбережжя, що відноситься до категорії прибережної суспільної власності. Низка рішень, які дозволяли тимчасове заняття прибережної суспільної власності на певних умовах і регулярно поновлювалися до грудня 1992 року, надавали заявникам законний доступ до власності. Справа «Броссе-Трибуле та інші проти Франції» стосується аналогічних фактів. У 1945 році мати заявників придбала житловий будинок, що відноситься до прибережної суспільної власності. Наступні користувачі землі ґрунтувалися на рішеннях префекта, які дозволяли її заняття, які систематично поновлювалися з вересня 1909 року по грудень 1990 року. У вересні 1993 року префект повідомив сторонам за обома справами, що набув чинності Закон про розвиток, захист і поліпшення прибережних зон, який не дозволяв йому знову поновлювати дозвіл на тих же умовах, оскільки цей закон виключив будь-яке приватне використання прибережної суспільної власності, у тому числі використання житлового будинку. Однак префект запропонував укласти зі сторонами справ договір, який дозволив би обмежене і суворо індивідуальне користування, забороняючи передачу або продаж землі і будинків, а також проведення стосовно майна будь-яких робіт, окрім пов'язаних з обслуговуванням, і давав би державі можливість після закінчення терміну дії дозволу повернути власність в первісний стан або знову використовувати. Сторони відхилили пропозицію і в травні 1994 року звернулися до адміністративного суду з вимогою скасувати рішення префекта. У грудні 1995 року префект подав заяву до адміністративного суду, вказавши сторони як відповідачів щодо правопорушення, пов'язаного з незаконним втручанням у право громадського проїзду і проходу, оскільки вони продовжували незаконно займати суспільну власність. Він також вимагав видати стосовно них розпорядження про приведення берегової смуги в стан, що передував будівництву житлових будинків, за рахунок сторін і без надання компенсації. Державна рада, діючи як апеляційний суд останньої інстанції, постановила в березні 2002 року, що зазначена власність була частиною прибережної суспільної власності, що сторони не могли посилатися на речове право щодо землі або будівель і що обов'язок повернути землю в початковий стан без виплати компенсації не були заходами, які заборонені статтею 1 Першого протоколу. Луї Депаль подав заяву до ЄСПЛ, рішення за якою було ухвалено в лютому 2009 року.

На підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав (пункт 92), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця.

ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності.

ЄСПЛ вважає, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії (пункт 80).

В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв'язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю».

ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав».

Також суд вважав, що встановлення обов'язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном».

Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов'язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови.

Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення статті 1 Протоколу допущено не було» (пункт 93).

Надання відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі статті 661 ЦК України або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв'язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і не є абсолютним.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 27 листопада 2007 року у справі «Hamer проти Бельгії» (заява № 21861/03) суд установив відсутність порушення статті 1 Першого протоколу у зв'язку із зобов'язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво. Суд установив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. Оскаржувана міра переслідувала законну мету захисту лісової зони, у якій не можна було нічого будувати. Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та здійснена робота свідчили, що органи влади знали або повинні були знати про існування будинку протягом тривалого часу, а після того, як порушення було встановлено, вони дали сплинути ще п'ятьом рокам, перш ніж пред'явити звинувачення, тим самим допомагаючи закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на сторожі якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного положення про узаконення будівлі, побудованої в такий лісовій зоні. Окрім як поновлення місця забудівлі в його початковому стані, жодна інша міра не вбачалася належною з огляду на незаперечне втручання в цілісність лісової зони, на якій не дозволялась жодна забудівля. З урахуванням цих підстав втручання не було непропорційним.

Таким чином, встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.

У цій справі, суд першої інстанції відмовляючи в позові з підстав того, що не ставиться питання про сплату ОСОБА_1 відповідної грошової компенсації, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять даних про жодні матеріальні втрати ОСОБА_1 як при набутті права власності на земельну ділянку у прибережній смузі, так і в подальшому.

Відповідно до наданих прокурором матеріалів, жодних затрат на утримання земельної ділянки ОСОБА_1 не поніс, на ній відсутні жодні забудови і вона жодним чином не обробляється і ніким не використовується, що підтверджено протоколом огляду від 15.12.2016 року, складеним прокурором Мелітопольської місцевої прокуратури О.Г. Демянчуком у кримінальному провадженні №0000056 (т.1 а.с.40-42).

Таким чином, позбавлення права власності відповідача, яке набуто у позазаконний спосіб і повернення землі державі не принесе для нього жодних додаткових матеріальних втрат та збитків, що не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 року у аналогічній справі №372/2180/15-ц, провадження №14-76цс18.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

При подачі позову та апеляційної скарги прокуратура понесла витрати на сплату судового збору в загальній сумі 18 000 грн., з яких: 7 200 грн. - при зверненні до суду з позовною заявою (т.1 а.с.2-3), 10 800 грн. - при зверненні до суду з апеляційною скаргою(т.2 а.с.2), які підлягають стягненню з відповідачів з кожного у розмірі половини зазначеної суми.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

Позов керівника Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації до Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки- задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п. 1 розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від 21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства.

Визнати незаконним та скасувати п. 2 розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від 21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, виданий 09.02.2010 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12.

Зобов'язати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, повернути на користь держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області.

Стягнути з ОСОБА_1на користь прокуратури Запорізької області витрати на сплату судового збору у сумі 9 000 грн. (дев'ять тисяч гривень).

Стягнути з Якимівської районної державної адміністрації Запорізької області на користь прокуратури Запорізької області витрати на сплату судового збору у сумі 9 000 грн. (дев'ять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка