Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3677/18 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 30 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 04 жовтня 2018 року під головуванням судді Полонця С.М.

у цивільній справі №295/3677/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 14 481,00 грн., моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з вини водія ОСОБА_3 26.12.2017 року сталася ДТП, внаслідок якої його автомобіль, державний номер НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, та йому особисто спричинено матеріальну шкоду, яку частково покриває сума страхового відшкодування, і моральну шкоду.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 04 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 14481 грн. 00 коп. В решті вимог відмовлено.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 18 жовтня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача судового збору, а також витрат на правничу допомогу - відмовлено.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове - про відмову у задоволенні позову, у решті рішення залишити без змін. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції, в частині стягнення матеріальної шкоди, постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. На думку апелянта, жоден із наданих позивачем письмових доказів, що досліджувався судом, не відповідає вимогам закону і мали б бути визнані судом неналежними доказами у справі. Судом першої інстанції не надано правової оцінки, що позивач не є потерпілою особою у справі про адміністративне правопорушення, а лише свідком, і не є власником автомобіля. Крім того, судом першої інстанції безпідставно не було залучено до розгляду у справі страхову компанію, у якій було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_3 На думку апелянта, судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у призначені автотехнічної експертизи, висновки якої могли б встановити механізм ДТП та його елементів, відповідність дій водіїв ТЗ вимогам Правил дорожнього руху тощо.

Позивач ОСОБА_4 оскаржує зазначене рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а скарга ОСОБА_4- підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2017 року о 15 год. 30 хв. на проспекті Миру в напрямку вул. Гагаріна в м.Житомирі зі сторони с.Довжик водій ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, керуючи автомобілем ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_3 перед поворотом ліворуч до будинку №50 по проспекту Миру, не врахував дорожньої обстановки, не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині та не переконався в безпечності маневру і здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen T4», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 23.03.2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.14).

Зазначена постанова є чинною.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 застрахована відповідно до полісу №АК/3592192 (а.с.47).

Відповідно до ремонтної калькуляції №712-12676 - від 17.01.2018 року, складеної на замовлення страховика, вартість ремонту пошкодженого автомобіля позивача склала 26 426,22 грн., а згідно рахунку на оплату ФОП ОСОБА_5 №15 від 22.03.2018 року, вартість ремонту автомобіля склала 40 907,00 грн.(а.с.8-11,13).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що різниця невідшкодованої суми, затраченої позивачем на відновлення пошкодженого транспортного засобу, яка не одержана від страхової компанії, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

При цьому судом враховано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, як передбачено вимогами ст.1188 ЦК України. Відповідно до вимог п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із змінами та доповненнями, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, а шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №413, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, за умови чинності постанови у справі про адмінправопорушення, питання про винність у ДТП додаткового доведення не потребує.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП транспортним засобом, власник якого застрахував свою цивільно-правову відповідальність на умовах, визначених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року.

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом першої інстанції достеменно встановлено, що різниця між сумою страхового відшкодування, яку позивач має отримати від страховика, та вартістю ремонту пошкодженого автомобіля позивача, склала 14481 грн. Доказів іншого розміру завданої матеріальної шкоди відповідачем не надано та надані позивачем докази не спростовані.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №413, враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

У зв»язку з цим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач не має прави вимоги про відшкодування шкоди, оскільки не є власником пошкодженого транспортного засобу. Матеріали справи свідчать про те, що позивач володів пошкодженим транспортним засобом на підставі доручення, а отже, правомірно.

За наведених обставин рішення суду в цій частині відповідає закону. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Разом з тим, помилковими є висновки суду в частині розподілу судових витрат.

Так, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В даному випадку витрати на правову допомогу підлягають стягненню, оскільки представник позивача адвокат ОСОБА_6 діяла у справі на підставі ордера. Крім цього, матеріали справи містять касовий чек №5648 на суму 1700 грн. із зазначенням прізвища ОСОБА_6, що є належним, достовірним та достатнім доказом здійснення витрат на правничу допомогу.

За наведених обставин суд вважає за можливе покласти на відповідача обов»язок відшкодувати позивачеві зазначені витрати.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 про розподіл судових витрат задоволити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1700 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.