ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2198/19 Справа № 187/997/18 Категорія 43 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовними вимогами до ОСОБА_1, які було уточнено, та просив усунути перешкоди у користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що йому належить житловий будинок по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Петриківською державною нотаріальною конторою від 19.12.2003 року.

У даному будинку, окрім інших, зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_1, з якою він перебував у шлюбі з 08.08.2006 року по 18.09.2014 року. Ще до розірвання шлюбу, 31.07.2014 року його дружина ОСОБА_2 разом з доньками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, виїхали з будинку до її батьків, які проживають АДРЕСА_1.

У зазначеному житловому будинку разом з ним зареєстровані: ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 - син від шлюбу з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, - син ОСОБА_5 від першого шлюбу, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 - колишня дружина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка від шлюбу з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка від шлюбу з ОСОБА_2

Реєстрація колишньої дружини ОСОБА_2 в його будинку перешкоджає у користуванні правом власності, тому ОСОБА_2 був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні правом власності шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 19.12.2003 року, посвідченого Петриківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 3529.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн на користь ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Тому доводи апеляційної скарги є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування законного рішення місцевого суду.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 19.12.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3529 (а.с. 18-19).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2006 року, який рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.09.2014 року було розірвано (а.с. 7).

Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 15-16).

У вищевказаному житловому будинку по АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 - дружина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 - син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, - син дружини, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 - не родич, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка, що підтверджується довідкою від 23.07.2018 року, виданою Чаплинською сільською радою (а.с. 49).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 перебуває на реєстраційному обліку за вказаною адресою з 17.01.2012 року (а.с. 60-62, 63, 44 зворот, ).

Згідно з актом від 23.07.2018 року, складеного депутатом Чаплинської сільської ради Петриківського району ОСОБА_8 в присутності двох свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 встановлено факт не проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 з 01.08.2014 року, що також підтверджується довідкою Чаплинської сільської ради Петриківського району від 23.07.2018 року та від 07.08.2018 року № 380 (а.с. 24, 48-50).

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановив Верховний Суд у постанові по справі №177/595/15-й від 08.02.2018 року відповідно до статті 403 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним. мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те. що право членів сім'ї власника будинку на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік еіпмпоочас право на користування иим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до встановленого Верховним Судом висновку у справі №125/2246/16-ц від 11.12.2018 року, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, шо виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Як убачається із рішення, вирішуючи спів між сторонами, суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що починаючи з серпня 2014 року відповідач фактично в належному позивачу будинку не проживала, не проявляла жодного інтересу до спірного будинку, в тому числі участі в його утриманні, а її постійна відсутність протягом чотирьох років в будинку викликана неповажними причинами, пов'язаними з добровільним обранням іншого постійного місця проживання.

При цьому, наявність реєстрації у будинку відповідача безумовно створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні його власністю, оскільки зазначена обставина позбавляє його можливості та на власний розпоряджатися власним будинком, як це передбачено ч.1 ст. 319 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України.

До того ж, позивач зобов'язаний нести тягар утримання майна, з розрахунку, що в ньому зареєстровані особи, які не проживаюсть.

У відповідності до положень ст. ст. 12, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, юсі мають танення для справи І на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов 'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У порушення наведених законодавчих норм, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин. Зокрема, існування поважних причин, які перешкоджали їй проживати в будинку, про що вона наголошує в апеляційній скарзі, матеріали справи не містять.

За встановлених у справі фактичних обставин та правових норм, постановляючи судове рішення суд правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_2 є такою, шо втратила право користування житлом оскільки більше чотирьох років у будинку не проживала, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, що дорівнює обраному позивачем способу захисту порушеного права та призводить до його реального відновлення за вищенаведеиих підстав.

Аналогічна позиція висловлена в подібних правовідносинах Верховним Судом у справі № 229/3757/15-ц від 06.02.2018року та у справі №175/3017/15-ц від 05.09.2018 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, зважаючи на те, що житловий будинок по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві власності, відповідачка ОСОБА_1 за даною адресою не проживає більше року.

Посилання апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено відсутності відповідача без поважних причин у будинку, колегія суддів не може взяти до уваги, як необгрунтовані.

Як встановлено судом та не оспорювалось сторонами, відповідачка дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду 26.07.2018 року, а заява відповідача до правоохоронних органів була подана лише 12.09.2018 року, тобто вже після подання позовної заяви.

Крім того, відповідач не звертався з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Належних доказів щодо поважності відсутності відповідача у будинку та чинення перешкод у користуванні житловим приміщенням не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко