Провадження № 2/161/110/19

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі судового засідання Загоровській І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08 березня 2017 року о 15:30 год, ОСОБА_2 керуючи автомобілем НОМЕР_1, по вул. Карпенка Карого, що в м. Луцьку, не вибрав безпечного бокового інтервалу при заїзді на парковку, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «MERSEDES-BENS» д.н.з. АС 4477ВМ, під керуванням ОСОБА_5, який стояв на парковці, чим порушив вимоги п. 13.1. ПДР. В результаті ДТП автомобілі зазнали механічні пошкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 25.04.2017 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

В результаті ДТП відповідач своїми неправомірними діями спричинив значні пошкодження автомобілю позивача, у звязку з чим завдав матеріальну шкоду в розмірі 10 186,07 грн, що підтверджується висновком експертного товарознавчого дослідження автомобіля. Вартість експертного автотоварознавчого дослідження складає 1500 грн.

Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, порушенням нормальних життєвих звязків. Після ДТП, пережила емоційний стрес. Розмір моральної шкоди оцінює в розмірі 20 000 грн.

Позивач просить суд, стягнути в її користь з відповідача ОСОБА_2 кошти в розмірі 11 686,07 грн. спричиненої матеріальної шкоди, 20 000,00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати в справі та витрати на правову допомогу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені вимог підтримав з підстав викладених у позовній заяв, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказали, що виплату завданих збитків повинна відшкодувати страхова компанія.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст.ст. 12,13 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При вирішенні питання стягнення шкоди суд враховує, що для покладення відповідальності на заподіювача шкоди необхідна сукупність умов: наявність шкоди, протиправні дії заподіювача шкоди, причинний звязок між вказаними протиправними діями та вина у заподіянні шкоди.

Відповідності до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями, майну фізичної особи відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно із ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Судом встановлено, що 08 березня 2017 року о 15:30 год, ОСОБА_2 керуючи автомобілем НОМЕР_1, по вул. Карпенка Карого, що в м. Луцьку, не вибрав безпечного бокового інтервалу при заїзді на парковку, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «MERSEDES-BENS» д.н.з. АС 4477ВМ, під керуванням ОСОБА_5, який стояв на паркові, чим порушив вимоги п. 13.1. ПДР.

В результаті ДТП автомобілі зазнали механічні пошкодження.

В прямому причинному і безпосередньому звязку з даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками в частині спричинення тілесних ушкоджень позивачу являються дії відповідача ОСОБА_2, як водія і власника автомобіля, що виразились в порушенні Правил дорожнього руху.

Відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду від 25.04.2017 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України зазначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам п. 13.1. Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинно-наслідковому звязку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та вбачається вина останнього.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України ).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

За змістом ст. ст. 9, 22 - 31, 35, 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у справі № 6 -954 цс 16 від 20 січня 2016 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі N 6-2808цс15,від 23.12.2015 у справі N 6-2587цс15 та від 14.09.2016 у справі N 6-725цс16.

Отже, позивач скориставшись своїм правом, звернулась до відповідача про відшкодування шкоди. Крім того, відповідач не надав суду жодних доказів, що по факту даної ДТП звертався в страхову компанію з вимогою оплатити заподіяні збитки.

З висновку №0024 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля від 16.07.2017 року вбачається, що вартість матеріального збитку (з технічної точки зору), завданого власнику автомобіля НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження 08.03.2017 року в цінах на момент ДТП 08.03.2017 року становить 10 186, 07 грн (а.с. 7 - 16). Отже, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача в користь позивача 10 186,07 грн матеріального збитку.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних страждання, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

На підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В позовній заяві ОСОБА_4 вказує, що їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає у перенесених душевних стражданнях, оскільки в результаті ДТП її машина пошкоджена, порушенні звичних норм життя та необхідності докладати зусилля для його відновлення.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтування заподіяння моральної шкоди в сумі 20 000,00 гривень. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.5, ч.6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт,тощо.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, що повною мірою відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу. Відтак, питання про зменшення неспівмірних витрат на послуги адвоката може бути ініційоване лише іншою стороною процесу.

Судом встановлено, що згідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру №10 від 26.09.2017 року позивачем оплачено послуги адвоката в розмірі 5000 грн (а.с. 41, 42) на підставі договору про надання правничої допомоги від 20 вересня 2017 року (а.с. 34,35).

Враховуючи складність справи, час витрачений на представництво в суді, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача 1000 грн на правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи вартість експертного автотоварознавчого дослідження складає 1500 грн (а.с. 26). Дані витрати також підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13,18, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, ч. 2 ст. 268 ЦПК України, ст. 16, 22, 23, 999, 1187, 1194 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_4 10 186 (десять тисяч сто вісімдесят шість) грн 07 коп на відшкодування матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1500 (одна тисяча пятсот ) грн витрат за проведення експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 240 (двісті сорок) грн судових витрат по справі та 1000 (одну тисячу) грн на правову допомогу.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.01.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_6