БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 509/4242/17
Провадження № 2/497/662/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Стоянової І.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м .Болград, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2019 року вказана позовна заява прийнята до розгляду суддею Болградського районного суду Одеської області (а.с.100).

Позивач звернувся до суду 01.11.2017 року з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося, сім`я розпалась, в зв`язку з постійними конфліктами та суперечками, різними поглядами на сімейні взаємовідносини. Від цього шлюбу дітей не мають.

Шлюбні відносини припинені, проживають окремо, та спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя і збереження сім`ї, на думку позивача не можливе, в зв`язку з чим просить позов задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.125). Підтримав позовні вимоги, наполягав на розірванні шлюбу, просив справу розглянути у його відсутність, про що надіслав на адресу суду відповідну заяву (а.с.137).

Відповідач до суду не прибула, причини неявки не повідомила.

Повідомлялася за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.19), яка також нею зазначена в клопотанні (а.с.114), та за фактичною адресою місця проживання вказаною у позовній заяві (а.с.3).

Суд направляв повідомлення про виклик в судове засідання на 0909.2019 року, яке відповідачкою отримано за адресою постійного місця реєстрації (а.с.130).

Також повідомлялася за місцем проживання: АДРЕСА_2 (а.с.131-134), що повернулося без вручення.

Крім того суд належним чином повідомляв представника відповідача - адвоката Томашевського Романа Миколайовича за двома наявними у справі адресами, та повідомлений належним чином (а.с.135, 136).

Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлена належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило.

Відповідач позовні вимоги не визнала, стверджувала в клопотанні про надання строку на примирення, що примирення між ними можливо, та вони зможуть зберегти сім`ю (а.с.114).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з розірванням шлюбу.

Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 03 жовтня 2013 року у Київському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1879 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Від цього шлюбу дітей не мають.

Позивач миритися не бажає, наполягає на розірванні шлюбу, стверджує що примирення фізично не можливо, так як останні роки проживають окремо, відповідач з ним не підтримує стосунків, і їх шлюб носить формальний характер (а.с.115, 137).

Відповідач позовні вимоги не визнала, стверджувала в клопотанні про надання строку на примирення від 02.07.2019 року, що примирення між ними можливо, та вони зможуть зберегти сім`ю (а.с.114).

Суд звертає увагу, що позовна заява була подано до Овідіопольського районного суду Одеської області, ще 01.11.2017 року (а.с.3).

Раніше вже ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 травня 2018 року (а.с.52) сторонам було надано максимальний строк для примирення шість місяців, який позитивного результату не надав.

Наразі, сторони спільно не проживають, що вбачається з поданих ними заяв, де зазначено фактичні адреси місця проживання, і вони є різними.

Враховуючи, що дана позовна заява перебуває у провадженні судів досить тривалий час: один рік одинадцять місяців, тобто біль ніж достатньо було часу у сторін дійти примиренні у разі його можливості.

Ухвалою суду від 16.07.2019 року суд відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про надання додаткового строку на примирення (а.с.114), яке є абсолютно ідентичним тому, що було задоволено ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області (а.с.14, 52), так як не вбачав підстав для надання вдруге часу для примирення сторін, оскільки таке рішення суперечитиме інтересам позивача та його моральним засадам (а.с.121-122).

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що вони з позивачем продовжують проживати разом, ведуть спільне господарство разом піклуються про їх собаку, постійно спілкуються, разом оплачують сімейні витрати та разом планують своє майбутнє, оскільки жодного належного і допустимого доказу на підтвердження зазначено, відповідачем не надано.

Більш того, відповідач та її представник, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд справи, в судове засідання не прибули, та не надали суду жодних належних, допустимих і достатньо необхідних доказів на спростування доводів позивача.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви NN 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів... Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення..., держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За правилами, встановленими ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98).

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

З урахуванням викладеного, оскільки шлюб подружжя Буксєєвих носить формальний характер, суд дійшов глибокого переконання, що розірвання шлюбу для них неминуче.

Також, суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, тривалий час не дійшли згоди про примирення та збереження шлюбу, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - існує формально, а тому підлягає розірванню.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 284-289, 354, 355 ЦПК України ст.ст.104 ч.2, 110, 112,113 СК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Котовськ, Одеської області та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою с. Калчева, Болградського району, Одеської області, зареєстрований 03 жовтня 2013 року у Київському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1879.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя С.В.Кодінцева