№ 201/9063/19
провадження 2/201/3013/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 07 серпня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Позивач в своєму позові посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що залишив на позивача заповіт на позивача і ОСОБА_5 в рівних частках свого майна. Позивач хотів своєчасно подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але своєчасно не дізнався про існування заповіту взагалі, тривалий час не міг прийти до нормального стану, тяжко хворіє, потрібно оформлювати багато документів, збіг тяжких сімейних обставин, не є фахівцем в галузі права та отримав не вірну консультацію стосовно спадщини, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини пропустив. Крім того, мешкає в іншій країні (Ізраїль) і це ускладнює збір та оформлення документів, на що також потрібен певний час. Його представник 25 липня 2019 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за вказаним заповітом, але постановою нотаріуса було відмовлено в видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом було відмовлено через пропуск 6-місячного терміну для подачі заяви по прийняття спадщини. Вважає, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: тяжка втрата близької людини, важкий стан, хвороба, відсутність відомостей, не мав змоги своєчасно зібрати необхідні документи для подачі заяви, не обізнаність. Повинно бути враховано також і те, що позивач фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав зі спадкоємцем на момент його смерті: ОСОБА_6 близько року знаходився на лікуванні і мешкав з дружиною в квартирі позивача, вони разом мешкали, між ними склалися теплі сімейні стосунки, позивач доглядав за ОСОБА_6 , частково фінансував його лікування за власний рахунок, надавав кошти йому і його дружині на лікування і підтримання життєвого рівня та умов. Там же з ними мешкала і ОСОБА_5 і також допомагала. Враховуючи наведене, позивач просив фактично визнати поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини і надати додатковий термін для подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та /або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином; в письмовому зверненні до суду з позовом погодилися, визнали його, не заперечували проти викладених в позові обставин, просили справу розглянути за наявними матеріалами справи без їх участі та рішення винести по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України.

Третя особа державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцова А.І. в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, в своєму листі до суду вказала, що з позовом фактично згодна, не заперечує проти спірного питання, її права та інтереси не зачіпаються, просила справу розглянути без неї та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент смерті був зареєстрований в АДРЕСА_1 , після його смерті в Першій дніпровській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 321/2018 за місцем знаходження спадкового майна. За життя ОСОБА_6 залишив заповіт 08 квітня 2010 року на позивача ОСОБА_7 і ОСОБА_5 в рівних частках свого майна. Позивач мав намір своєчасно подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але своєчасно не дізнався про існування заповіту взагалі, тривалий час не міг прийти до нормального стану після втрати близької йому людини, тяжко хворіє, потрібно оформлювати багато документів, збіг тяжких сімейних обставин, не є фахівцем в галузі права та отримав не вірну консультацію стосовно спадщини, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини пропустив. Крім того, мешкає в іншій країні (Ізраїль) і це ускладнює своєчасний збір та оформлення документів, на що також потрібен певний час. Його представник за дорученням ОСОБА_8 25 липня 2019 року звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за вказаним заповітом, але постановою нотаріуса від 25 липня 2019 року було відмовлено в видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом було відмовлено через пропуск 6-місячного терміну для подачі заяви по прийняття спадщини. Позивач вважає, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: тяжка втрата близької людини, важкий стан, хвороба, відсутність відомостей, не мав змоги своєчасно зібрати необхідні документи для подачі заяви, віддаленість, не обізнаність. Позивач посилається (та підтверджує належними документами) і на те, що він фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав зі спадкоємцем на момент його смерті: ОСОБА_6 близько року знаходився на лікуванні і мешкав з дружиною в квартирі позивача за місцем його перебування в Ізраїлі, вони разом мешкали, між ними склалися теплі сімейні стосунки, позивач доглядав за ОСОБА_6 , допомагав, частково фінансував його лікування за власний рахунок, надавав кошти йому і його дружині на лікування і підтримання життєвого рівня та умов. Там же з ними мешкала і ОСОБА_5 і також допомагала.

Зараз йому (позивачу) рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщині після смерті ОСОБА_6 з метою подальшого вирішення вказаних ним (спадкових) питань. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо. На підтвердження цього факту про смерть, заповіт та право спадкувати є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном потрібно довести вказані обставини. Тому для упорядкування документів і можливого вирішення питань з майном та інш. заявник вимушений був звертатися до суду з цим позовом.

Суд вважає вимоги позову підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як зазначено вище, внаслідок хвороби його і близьких родичів, про що суду надано належні докази, збігу тяжких сімейних обставин, а також того, що позивач мав тяжкий психологічний стан після смерті ОСОБА_6 , тому не мав можливості своєчасно звернутись із заявою до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого фактично рідної людини. Отже строк на прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України був пропущений з поважних причин.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...».

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …».

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами, які він вважає законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідачів стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

З урахуванням вказаного суд вважає, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для визнання строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропущеного позивачем, таким, що був пропущений з поважної причини та визначити позивачу ОСОБА_9 додатковий строк для подачі заяви і прийняття спадщини за заповітом від 08 квітня 2010 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгопятою С.О. за реєстровим № 158, після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, в розмірі 2 (двох) місяців, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду, права та охоронювані законом інтереси інших осіб не порушуються, іншим передбаченим законом шляхом поновити порушене право позивача на спадщину немає можливості.

Отже суд вважає можливим визнати причини пропуску терміну позивачем для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця поважними, а тому йому потрібно надати додатковий строк для подачі вказаної заяви.

Таким чином позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268-1270, 1272, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропущений позивачем ОСОБА_10 , таким, що був пропущений з поважної причини.

Визначити позивачу ОСОБА_9 додатковий строк для подачі заяви і прийняття спадщини за заповітом від 08 квітня 2010 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгопятою С.О. за реєстровим № 158, після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, в розмірі 2 (двох) місяців, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 06 вересня 2019 року.

Суддя