Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 686/3394/14-ц

провадження № 61-8950св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2018 року у складі судді Карплюка О. І., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2019 року в складі колегії суддів: Талалай О .І., Корніюк А. П., П`єнти І .В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

На обґрунтування позовний вимог ПАТ «Ощадбанк» вказувало на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 травня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , виконання умов якого забезпечувалось договором іпотеки.

Посилаючись на те, що відповідачі спірну квартиру не звільняють, у примусовому порядку виконати рішення суду неможливо, оскільки є відмова органу опіки та піклування у надані дозволу на реалізацію квартири, у зв`язку із проживанням у ній неповнолітніх дітей, позивач просив виселити

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти останніх з реєстраційного обліку.

У лютому 2018 року АТ «Ощадбанк» уточнило позовні вимоги та просило виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з наданням постійних житлових

приміщень: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 і домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . зі зняттям з реєстраційного обліку.

Справа розглядалась судами неодноразово

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 листопад 2016 року, позов АТ «Ощадбанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня

2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 03 листопад 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляду до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій (новий розгляд)

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2019 року, в задоволенні позову

АТ «Ощадбанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди, беручи до уваги висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц, виходили з того, що у іпотеку була передана квартира, яка придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, у зв`язку з чим відсутні підстави для виселення мешканців зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла. Неможливість виселення осіб без надання іншого житла не залежить від наявності у них на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ПАТ «Ощадбанк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відзив відповідачем на касаційну скаргу не подано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що 25 травня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі в сумі 50 000 доларів США зі сплатою

14 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 25 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 25 травня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира

АДРЕСА_1 .

Позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе

зобов`язань за вказаним кредитним договором, у зв`язку із чим рішенням

Хмельницького міськрайонного суду від 04 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості в сумі 38 116,94 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником 21/50 частини

житлового будинку по АДРЕСА_3 , а

його дружина ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду із указаним позовом банк просив виселити, у тому числі,

малолітнього ОСОБА_4 , 2010 року народження, та неповнолітнього на час звернення до суду, ОСОБА_2 , 1997 року народження.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник - банк, який зареєстрував право власності у позасудовому порядку за банком на спірне майно, що було предметом іпотеки, не може одноособово користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 109 ЖК Української РСР.

Також усталена практика Верховного Суду України засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із звернення стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Стаття 109 ЖК Української РСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Судами встановлено, що спірне житлове приміщення належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Правильними є висновки судів і про те, що неможливість виселення осіб без надання іншого житла не залежить від наявності у них на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська